Frigild Haraldsen

Frigild Haraldsen (571 - nu) er den yngste af de tre Haraldsen-brødre, sønner af Ragnarr og Miranda Haraldsen. Naiv og splejset startede han ud som en ringe trussel mod noget som helst, men sidenhen indså han sin families ondskab og gjorde det af med resten af sin slægt. Derfor er han i skrivende stund den - måske - sidste Haraldsen alt efter om Alfredo Haraldsen, Frigilds onkel, sejler ned ad åen i sin gyngestol.

Barndom og opvækst
Frigild Haraldsen blev født langt senere end sine to storebrødre, Bjørnar og Henrich. Han kom til verden en forårsdag i 571, to år efter den tidligere kongelige højre hånd, Bayoe Wrix, gik bort. Dette forsagede at familiens økonomi atter opblomstrede, og at Frigild havde en betydeligt lettere opvækst, end sine to ældre sønner.

Om det skal være forklaringen til at Frigild blev den udstødte søn i familien, er historikerne ret uenige om, men ikke desto mindre er der stor konsensus om, at Frigild, som mange efternølere oplever det, havde en barndom med færre problemer. Dette skabte misundelse hos hans brødre, der var af den opfattelse, at man som en ægte Haraldsen skulle gå i faderens, Ragnarrs, fodspor og videredrive Wildfire-handelen.

Som ung holdt han meget af læsning, skrivning og studeren generelt. Han var især glad for at søge ny viden, og spurgte tit sin bedrevidende onkel Alfredo ind til alverdens spørgsmål. Modsat sine sønner, var Frigild dog ikke noget fysisk pragteksemplar. Han havde arvet Mirandas styrke, har Ragnarr udtalt, og derfor brugte Frigild væsentligt mindre tid med sine to storebrødre, der sloges og trænede. På mange måder var Frigild en enspænder, der med bøger i favnen satte sig ud i naturen og studerede.

Frigild havde aldrig et tæt forhold med sine to brødre, og da Bjørnar, og sidenhen også Heinrich, gik ind i forretningsverdenen, blev Frigild tilbage i Haraldsted-residenten. Han havde aldrig drømme om at blive en kriger eller en handelsmand, han ville helst i lære på det naturvidenskabelige fakultet, der var blevet opført ti år forinden i Frigilds fødsel.

Men det skulle være løgn, havde Ragnarr en aften udstødt. Frigild skulle i hæren, om han ville det eller ej. Og han skulle bakke sine sønner op, og hjælpe dem i deres foretagende. Frigild var dog uenig, og blev derfor holdt hjemme i husarrest på ubestemt tid. Det var lige indtil, at hans gamle onkel, General Collins, en aften bankede på døren.

Under TBA2
Frigild dukkede op i den sidste tredjedel af TBA2-sagaen. Som en mindre bifigur udviklede han sig til at gå imod sin families dyder og det jerngreb, som de havde holdt ham i hele hans liv. Her er et udpluk af de mest centrale begivenheder.

Haraldsens-familiens sympati
Frigilds onkel, tidligere genereal Jacob Collins, kom en aften i et vigtigt ærinde. Han måtte tale med sin søster, Miranda, omgående. Det omhandlede Thabruatis' tilstand under den Ukendte Konges regime. Miranda afslørede dog, at hun - på trods af Antropolis' tilstand som en spøgelsesby - ikke just var imod Den Ukendte Konges værk.

"Du har forandret dig meget, Miranda."

"Jeg var ung og naiv dengang. Man lærer med alderen, bror!"

Udpluk fra samtalen mellem Jacob og Miranda. Kilde: Det Historiske fakultet (DHF).

De understregede, at de var neutrale. Collins var skuffet og konfronterede dem. Han fortalte, at han blev drevet ud af Krystalslottet af menneskelige krigere, der ville dræbe ham. Derefter havde han søgt eksil i Mastertown. Han forklarede dem mødet med eventyrerne og alle hændelserne frem til dette møde. Collins spurgte ind til hvor han kunne finde Ogarmitus. Ragnarr forklarede, at hans søn, Bjørnar, kendte ham, men at han var ude på en færd med sine brødre.

Og i et rent tilfælde, var Bjørnar nået hjem. Frigild havde været med til denne færd - sandsynligvis under beordring fra sine forældre - men han kendte ikke til familiens agenda eller, hvor deres sympati lå. Han vidste nok lige så meget som eventyrerne, og var derfor ligeså intetvidende om sine brødres forræderi og Ogarmitus' planer.

Eventyrerne blev inviteret til en stor middag i Haraldsen-residenten, hvor alle deltog. Efter maden fortalte Orrotius og Constantine om Den Ukendte Konges komplot, og optakten til Slaget om Nyverden.

Planen var, at eventyrerne fik noget at Bjørnars wildfire, så de kunne lave et overraskelsesmoment inden for murene i Menneskenes rige.

"Men ikke nok med det! Mig og mine brødre, Frigild og Heinrich, tager selvfølgelig med jer! Vores brede skuldre vil kunne holde porten i lang tid!" - Bjørnar til Constantine, Orrotius og Collins.

Således teleporterede de alle sig til de underjordiske gange i menneskenes rige, under Livstræet.

Slaget om nyverden
Under Slaget om Nyverden var Frigild uvidende om, hvor hans brødres sande sympati lå. Og da han i Krystalslottet opdagede, hvad kun Bjørnar, Heinrich og Ogarmitus vidste, kunne han ikke længere stå ved deres side. Han havde ingen intentioner om at deltage i raceudryddelsen, og fra dette moment af var han en fjende af sine to brødre, sin far og endda sin moder.

Frigild var dog for svag og omtåget til at kunne gøre noget under kampen. I en fornemmelse af ambivalens og benægtelse så han blot til, da hans brødre faldt under slaget, men det skulle vise sig, at en større vrede var ved at hobe sig op inde i ham. En vrede, der skulle komme til udtryk lidt senere i fortællingen.

Kabooooom!
"Vidste du det hele tiden, moder? Kig på mig! Vidste du det?" Råbte Frigild i rådvilde til sin mor, Miranda, da han var draget nordpå for at give sine forældre et sidste visit. Sammen med Constantine skulle de hente hans søn, Matich, som Ragnarr og Miranda havde taget sig af, mens resten af Eventyrerne og Haraldsen-brødrene var draget i krig.

Da Frigild fortalte, at hans brødre var døde, blev Miranda sur og spurgte ham, hvorfor han ikke havde beskyttet dem. Til det svarede Frigild, at han da også havde beskyttet dem i starten, men da han indse, hvad de havde udrettet, kunne han ikke længere stå ved sine handlinger.

"Men så begynde det at slagte alle omkring mig - endda dem, vi havde siddet til bord med. Du skulle se byen... den er brændt ned. Lig og blod flyder i gaderne. Halvdelen af alle mænd er faldet i kamp, og for hvilken nytte? Raceudryddelse? Og hvorfor nu det? Jeg troede, at de, mine brødre, var venlige og kunne udvise kærlighed, men de besidder ikke så meget som én barmhjertig følelse i deres krop. De er ganske enkelt psykopater!"

Til det blev Miranda yderst rørstrømsk og udbrød, at Frigild ikke længere var hendes søn. Derudover nægtede hun Constantine at komme ind og se Matich. Men Frigild skubbede Miranda til side og gav sig selv adgang på trods af, at hans mor far faldet på knæ med tårer trillende ned ad kinderne. Og da, midt i al sptaklet, mødte han sin eneste ven, onkel Alfredo. Frigild spurgte, om han også vidste det hele.

"Jeg ved forskellige tin fra forskellige tider..-" smilte Alfredo skævt til sin yngste nevø.

"Tør det smil af! Vidste du det?!"

"Altså, jeg er gammel og kan ikke bevæge mig fra stolen. Hvad skulle jeg gøre, hæhæ. (...) Jeg vidste, at du ville finde ud af det fra starten, og at du ville redde dagen, Frigild. Du var altid min yndlingsnevø! Kom her!"

Men Frigild faldt ikke for Alfredos smiger. Han trak sit sværd og erklærede krig mod sin mor, sin far og sin onkel. Han erkendte, at de ikke længere var hans familie, men fjender.

Ragnarr, Frigilds var, kom endelig til erkendelse over for sin søn.

"Prøv at se på dig selv! Lille og svag, en dum og lys stemme. Du har altid været glad for natur og for at udfolde dig kreativt. Da dine brødre kunne kæmpe og ride, kunne du kun ligge ned og græde. En lille, svagelig efternøler er du. Og nu står du der! Med et svær. Jeg kunne afvæbne dig med det samme!"

Men Frigild ignorede Ragnarr fjendskab, og efterspurgte kun om at få Matich, så han kunne genforenes med sin far. Ragnarr ville det dog anderledes. Han trak sit svær og erklærede kamp mod sin søn. I vrede og afmagt svang Frigild klingen som aldrig før, og ramte Ragnarr hårdt og præcist. Den ældre far, som stadig besad en snert af fordums råstyrke, kæmpede bravt imod. Men da Constantine deltog i kampen, havde han ingen chancer. Og selvom Ragnarr kom med trusler som: "Du er blot en øgle! Du kunne blive et par flotte støvler til min kone, Miranda!" (Ej tak, skat!), så havde han i sidste ende ikke flere chancer.

Til slut lå han på gulvet, slået ned ad sin søn, Frigild, og forblødte langsomt. Miranda stormede hen til sin mand og råbte alverdens skældsord til Frigild og Constantine, mens de for mod kælderen for at befri Matich. Inden de løb ovenpå igen, tændte Frigild lunten til en tønde Wildfire, og som alle seje figurer i film, stormede de forbi en hulkende Miranda, en forblødende Ragnarr og en chokeret Alfredo, og fløj ud af døren inden hele bygningen sprang i luften. Kaboooom! lød der i hele Thabruatis, mens hele residenten skred ned ad den ene bjergside med kurs mod floden.

Frigild så sig ikke tilbage siden da.