Konge af Menneskenes Rige

Konge af Menneskenes Rige er den øverste titel inden for Menneskenes Rige. Den tilhører den enevældige konge, og ligger over hertugerne og de royale rådgivere. Titlen arves eller erobres. Titlen har eksisterede siden 193, hvor Kong Gyldenlak I grundlagde kongeriget.

Funktion og Beføjelser
Kongen af Menneskenes Rige er den øverste magt inden for Menneskenes Rige. Han er en enevældig konge, der kan træffe beslutninger uden at vende det med nogen andre. Kongen har magten i landets hovedstad, samt i alle de andre mindre områder og byer der ligger rundt om i Thabruatis.

Under kongen er landets hertuger. Hertugerne kommer fra adelige familier, såsom Safiria, Grønmark, Sortærme, Herald, Haraldsen, Wrix og Baker familierne. Hertugerne står for vedligeholdelsen, beskyttelsen og skatte indsamlingen af de områder de styrer, og kan også selv træffe valg og lave love inden for deres områder. Alle store beslutninger og love skal dog rapporteres til kongen, som kan nægte dem, og i så fald vil de ikke blive vedtaget. Skat samlet af hertugerne skal rapporteres til kongen i detaljer, og han skal have en bestemt andel, som kan genforhandles når relevant. Hovedstaden i Menneskenes Rige varetages direkte af kongen, uden nogen hertug som mellemmand.

Kongen af Menneskens Rige holder som oftest et råd. Medlemmer af rådet kan kun indeholde adelige. Hertuger sider ofte i rådet, og lader i de tilfælde deres eget land blive varetaget af regenter. Kongen skal til hver en tid udpege en højre hånd. Personen der udpeges som højre hånd skal til hver en tid holde en af de følgende titler: I tilfælde af at kongen ikke længere er i stand til at varetage sine opgaver i kongerige - grundet sygdom, mangel på tilstedeværelse eller andet - vil kongens højre hånd agere som hans regent. I tilfælde hvor en højre hånd ikke er valgt, og kongen ikke selv er i stand til at udpege en, vil hans arving få magten til at udpege personen der er højre hånd. Hvis han heller ingen arving har, vil hans ægtefælle udpege dem. Hvis han ej heller har sådan en vil hans moder udpege den højre hånd. I tilfælde af at det heller ikke er en mulighed, vil en af hertugerne fra en af de adelige familier automatisk påtage sig rollen som højre hånd, i følgende rækkefølge alt efter hvilken der først er en mulighed: Grønmark, Safiria, Herald, Sortærme, Haraldsen.
 * Medlem af Kongefamilien
 * Medlem af konges personlige råd
 * General eller Admiral i den kongelige hær eller flåde
 * Kongelig læge eller troldmand

Enhver person med en adelig titel kan sidde i kongens råd. Kongen kan desuden skænke en adelig titel til en hvilken som helst person til hver en tid, og deres efterkommer vil ligeledes holde den titel og navn. En adelig titel behøver ikke nødvendigvis yderligere beføjelser eller besiddelser. Adskillige mindre adelige familier uden særlig magt eksisterer derfor, såsom Crowe, Irenfreid og Collins. Grundet deres adelighed har de dog, ulige de normale borgere, mulighed for at blive udpeget til højere stillinger, og adelige titler giver derfor altid en fordel. Bestemme overklasse establissementer rundt om i kongeriget accepterer også kun gæster der holder adelige titler. Alle positioner af magt inden for Menneskenes Rige tillader personer af begge køn i at holde titlen, og kongen kan derfor udnævne kvinder til enhver rolle, inklusiv som højre hånd eller som general. Historisk har det dog primært været mænd der holdt de forskellige magt roller.

Kongen af Menneskenes Rige agerer primært som lovgivende magt, omend noget af den rolle påtages af hertugerne. Den udøvende magt ligger også under kongens magt, omend endnu engang delvist varetaget af hertuger. Den dømmende magt ligger som oftest hos dommere, udpeget af kongen, eller i mindre sager, af hertugerne i området hvor sagen bringes op. Ligesom alle andre vigtige erhverv kan positionen som dommer kun holdes af adelige - omend kongen let blot kan gøre en passende kandidat adelig til enhver tid, og derved undgå reglen. I enkelte tilfælde, med virkeligt store sager, vil kongen selv agere som dommer i en retssag.

Kongen er ligeledes den øverste magt inden for militæret, med generaler og admiraler lige under sig. Hertugerne har dog også deres egne hære, som de dog ifølge deres løfte om troskab til enhver tid skal stille til rådighed for kongen, til enhver tid hvor det skulle blive relevant.

Kongens fuldstændige magt betyder at tyranni let kan forekomme. Hertugerne har dog til hver en tid mulighed for at slå sig sammen, og med deres hære tilsammen vil de uden problemer kunne nedlægge den siddende konge. Den enevældige konge har derfor ikke helt frie tøjler, da de til alle tider er nødt til i det mindste at holde en del af deres hertuger tilfredse.

Arving af titlen
Titlen som konge nedarves. En konge har derfor ikke brug for særlige kvalifikationer ud over det rigtige blod. Kronen gives altid til konges ældste søn. Hvis en konge ikke har nogen levende sønner, skal det overvejes om han har nogen sønner der var gået bort. Hvis det er tilfældet, skal hans ældste søns ældste søn have kronen. Hvis hans ældste søn ingen sønner havde før sin død, får den ældste søns ældste datter kronen. Hvis han ej heller nogen datter fik, gik arvingen videre til en senere søns børn. I tilfælde af at kongen aldrig fik nogen sønner, eller at de sønner er døde uden at have fået børn, arver kongens ældste datter kronen. Hvis han ej heller har nogen døtre, eller nogen børn af døtre, vil kronen gå videre til hans ældste bror. Hvis sådan en heller ikke forekommer, går kronen til hans ældste søster. Har han heller ikke har sådan en, vil kronen fortsætte til fætre og kusiner og så videre, indtil en arving findes. En visualisering af arvefølgen kan ses nedenfor:

​​​​​​

Til enhver tid kan kongen dog gøre et medlem af sin familie arveløs, uden at behøve at redegøre for en grund. Deres børn vil så ligeledes tages ud af arvefølgen. Det er dog ikke hændt ofte i landets historie. Det meste berømte eksempel på dette var da Kong Gladiolus III gjorde begge sine sønner arveløse, så hans datter Prinsesse Smørblomst kunne arve tronen. Han fjernede sidenhen Prins Tusindfryds arveligheds status, efter prinsessens tragiske bortgang.

Gyldenlak I (193 - 237)
Kong Gyldenlak den første var den originale konge af Menneskenes Rige. Han er en legendarisk person, med mange historier om sig. Det vides ikke præcis hvilke historier om ham der er sandfærdige, og hvilke der er opdigtede. Det vides dog med sikkerhed at han originalt var en ridder hos familien Stad. Stad familien stræbede efter at samle menneskene i et kongeriget, men blev forrådt af to andre store familier, Træhjerte familien og Reever familien. Gyldenlak slap væk med to af familiens børn, Calchan og Magnolie.

Mange år senere, generobrede Stad familien byen, ved hjælp af elvere, røvere og oprørere blandt folket. Originalt var det mening at Calchan skulle tage kronen, men han var blevet inficeret af et sår han havde påtaget sig under krigen. Efter hans død giftede Gyldenlak sig derfor med Magnolie, og tog tronen i stedet. Derved grundlagde han kongeriget, og startede slægten som stadig holder kongemagten den dag i dag. Han blev kronet på året 193s første dag. Kong Gyldenlak udnævnte de første 4 hertuger, og skabte derved de 4 første adelige familier, Grønmark, Safiria, Herald og Sortærme familierne. De 4 familier blev tildelt land i området rundt om hovedstaden, og holder det stadig den dag i dag. I Gyldenlaks tid kontrollerede de menneskerne kun området omkring byens hovedstad. Gyldenlak igangsatte konstruktionen af det royale slot. Han grundlagde også meget af byens infrastruktur, og er bagmanden bag hele strukturen af magt som man kan læse om under “Funktion og Beføjelser”

Kong Gyldenlak hjalp den første Elverkonge til magten, og byggede dermed grundlaget for de mange alliancer mellem menneskene og elverne i fremtiden. Gyldenlak døde i 237 af naturlige årsager, og blev efterfulgt af sin ældste søn Kong Jörvar I.

Jörvar I (237 - 268)
Jörvar blev født i 199, og blev kronet i 237, en måned før hans 38. fødselsdag. Under Jörvar var der relativt fred. Elverne og Orkerne var stadig ved at få deres egne riger på plads, og var derfor ikke aggressive, og dværgene var meget isolerede folk. De eneste der blev bekæmpet under hans styre var derfor nogle få gobliner, som blevet jaget væk fra de områder Jörvar anså som tilhørende menneskene.

Lige ved overgangen til Jörvar var der en smule gnidninger mellem hertugerne, som originalt havde samlet sig bag Gyldenlak, og ikke nødvendigvis havde samme tiltro til Jörvar. Med Grønmark lederen Armod Grønmark som højre hånd, og Herald hertugen blot et barn, var det dog kun Sortærme familien og Safiria familien han skulle frygte for, og de valgte hurtigt at acceptere ham som den nye konge. Med tiden blev alle vant til systemet med den arvede titel, og accepterede det som den eneste sande måde at gøre det på.

Jörvar udvidede Menneskenes Rige yderligere, med mere af det land øst, vest og syd for hovedstaden. Han fortsatte også det gode forhold med elverne, og havde stærk handel med dem. Kong Jörvar sendte desuden beskeder ud til menneskene der boede i resten af Thabruatis, og opfordrede dem til at komme og slutte sig til det samlede Menneskenes Rige. Mange valgte dog at blive hvor de var, med mange allerede samlet i områderne omkring Købstad og Mastertown. Menneskene endte derfor med at være mindre samlede end orkerne og elverne.

Flere nye adelige familier kom til under Kong Jörvar, hvilket også blev normalt for senere konger. Nogle blev gjort til hertuger af det nye land Jörvar inkluderede i kongeriget, men de fleste var blot adelige der fik æren af at have titler og familienavne, men intet andet.

Jörvar havde problemet med at få børn. Hans første kone, Amelia Safiria, døde barnløs i 239. Han tog derefter den meget yngre Sofia Sortærme til kone. I 244 var det dog stadig ikke lykkedes at gøre hende gravid. Derfor tilkaldte Jörvar en heler fra syden - muligvis en af de tidlige Kanaldtroldmænd. Heleren bragte en salve, som skulle øge kongens fertilitet. Det viste sig at være en succes, og i 245 fik han sin eneste søn, Gladiolus. Jörvar døde på toilettet i 268, og blev efterfulgt af sin søn.

Gladiolus I (268 - 217)
Kong Gladiolus var 23 da han satte sig på tronen for første gang. Han var en stolt og intelligent ung mand, der efter sigende skulle minde meget om sin farfar i personlighed.

I årene op til Jörvars død var orkerne begyndt at blive truende, og der kom rapporter om at de var i gang med at opruste, og at der løb propaganda rundt om at orkerne var det eneste folk der havde ret til at være på Thabruatis. Gladiolus gjorde det derfor sin mission at forberede sit kongerige på krig, og lave et mere struktureret system, så menneskene kunne stå stærkt i fremtiden. Under ham blev havnen i Menneskenes Rige derfor forbedret, og en flåde blev hastigt bygget. Han puttede også mere strukture i militæret, og skabte flere rang som sergenter, kaptajner og løjtnanter. Han skabte også forskellige funktioner for militæret, så forskellige afdeling tog sig af ting som at agere livvagt for kongen, at være vagter eller patruljere gader, og som at være de primære soldater under krige. Gladiolus grundlagde også flere byer ad ruten ned mod østen. Denne række af byer sluttede med den østligste by Vogt, som lå ved de østlige sumpe.

Gladiolus erhvervede sig også De To Tinder, efter en krig med områdets gobliner og minotaurer. Under kampene udmærkede en ung mand kaldet Harald sig, og Gladiolus gjorde ham til løjtnant og gjorde ham adelig med navnet Jernnæve.

I år 300 kom endeligt det Gladiolus havde frygtet: Orkerinvasionen. Orkerne præsenterede en barbarisk hær ulig noget de andre kongeriger kunne hamle op med, og erklærede krig med alle landets andre racer. Øglerne og Kentaurerne der boede nærmest orkerne (henholdsvis lige nord for og syd for Antropolis) var ikke rigtigt nogen trussel for orkerne. (kentaurerne bekrigede hinanden, og øglerne bestod af mange små stammer uden struktur). Derfor gik orkerne direkte efter elverne og menneskene. Menneskene og elverne slog sig med det samme sammen, og tog slaget op.

Under det første slag med orkerne var Gladiolus i tvivl om hvad han skulle gøre, og lyttede til sin generals taktik. Harald Jernnæve betvivlede taktikken, men Gladiolus valgte at stole på sin general. Efter at menneskene led et fælt nederlag, tog Gladiolus derfor titlen fra sin general, og gav den til Harald. Det viste sig at vende krigen, da Harald var et geni af en militærleder. Sammen med elverne fik menneskene til sidste slået orkerne tilbage, og under et kæmpe slag i 302 kendt som “Slaget ved Gricer” tog de orkerkongen Zhaghil II til fange. En uge senere henrettede de ham offentligt. De lavede derefter en fredsaftale med orkerne, der satte en grænse på, hvor stort deres militær var.

Grundet sin vigtige rolle i krigen, gjorde Gladiolus Harald Jernnæve til hertug af De To Tinder. Hans efterkommere valgte at udskifte deres slægtsnavn med “Haraldsen” da navnet Harald var mere berømt end Jernnæve. Familien fortsatte med at leve en meget krigerisk livsstil. Gladiolus I døde i 317 af naturlige årsager i en alder af 72 år.

Hørløv (317 - 332)
Gladioluses søn, Hørløv, blev den næste konge i en alder af 26. Under ham blev byen Vogt udbygget til at være en af de større byer i landet. Det skete af den grund at byen var det østligste og sydligste punkt i hele landet, og derfor var en vigtig position under krig.

Hørløv var ikke i stand til at holde det gode forhold til elverne som hans forfædre havde. Handlen mellem det to folk forsatte, men elverne følte sig truede af menneskenes voldsomme udvidelser. Hvis de fortsatte ville de have omringet hele Elverriget, og være en langt større trussel end orkerne. Hørløv gik mere op i at holde positive relationer med sine herturger, og formåede derfor ikke at bevare positive diplomatiske forhold med elverne.

Hørløv brugte meget tid på jagt, og ville være væk i flere måneder af gangen, hvor han lod sin højre hånd styre landet. Det gjorde ham ganske populær med de adelige og hertuger han bragte med på sine jagt ekspeditioner, men mindre med de folk han efterlod tilbage til at tage ansvaret. Hans kone havde han heller ikke et godt forhold til, og det siges at det kun skulle være blevet forværret da deres yngste 1 årige søn, prins Armod, døde af at spise rottegift, mens Hørløv var væk på jagt. Selvom at kongen fik brev om sin søns tragiske bortgang, tog det ham 3 uger at vende hjem. Nogle folk har sagt at han i sin sorg ikke følte at han kunne vende hjem til den familie han svigtede. Andre mener bare at han var ligeglad med sine børn. Efter det var hans forhold til sin kone sine to sønner Prins Gyldenlak og Prins Valmue fuldkommen ødelagt. Det siges at det eneste sande forhold han havde var til hans jagthunde.

I 329 valgte orkerne at overtage en lille fiskerby lige vest for Elverriget, og syd for Menneskenes Rige. Byen var den som kort efter ville blive navngivet Polis. Kong Hørløv anså dette for en aggression, og gjorde klar til at bekrige orkerne. Hans ødelagte forhold til elverne ødelagte dog dette. Elverkongen frygtede at hvis menneskerne vandt krigen, ville de blot selv overtage Polis. I så fald ville Menneskenes Rige fuldkommen have omringet Elverriget, hvilket elverne ikke følte sig trygge ved. De offentliggjorde derfor at de ville støtte orkerne, hvis det skulle komme til krig. Hørløv vidste at han ikke kunne besejre både orkerne og elverne, og han opgav derfor. Dermed blev Polis officielt del af Orkerriget.

Kong Hørløv døde i 332, under en af sine mange jagtture. Han blev ramt af en vildfaren pil, der eftersigende skulle have forsøgte at ramme et vildsvin der angreb kongen. Det vides ikke hvem der affyrede pilen. Mens hans død blev accepteret som en ulykke, har historikere sidenhen teoretiseret at han blev myrdet. Muligvis af en af hans hertuger, der anså ham for en svag konge, eller måske endda af en af sine egne sønner.

Gyldenlak II (332 - 340)
Kong Gyldenlak II tog tronen efter sin fars død. Han var både en langt dygtigere militærleder, og en mere charmerende person end sin fader, og mange var derfor glade for at se ham komme til magten. Han udnævnte sin lillebror, der mere intelligente, men mindre charmerende og frembrusende Prins Valmue til sin højre hånd. De to havde et meget nært forhold, med kun 2 år i aldersforskel, og arbejdede godt sammen. Den 20 årige Valmue havde derfor intet problem med at lede kongens råd.

Kong Gyldenlak II var 22 da han tog tronen, og var berømt for at se godt ud, være i god form og være en dygtig taler. Med en højde på 196 centimeter var han også det højeste medlem af kongefamilien nogensinde, en titel han holdte i over 200 år. Kvinderne flokkedes derfor om ham, og for de mange adelige døtre var et ægteskab med ham ikke kun fordelagtigt diplomatisk, men også fordi at han var drømmemanden. I 334 giftede han sig med den smukke unge Lilje Grønmark. Skønt hun kun var 16, var hun kendt som den smukkeste pige i hele kongeriget. Man skulle derfor tror at kongen ville være lykkelig med hende. Rapporter fra kongens hof sagde at kongen overhoved ikke havde nogen interesse i hende, og at den unge dronningen var forfærdeligt ensom. Senere historikere er kommet med teorier om, at kongen ikke var interesseret i det kvindelige køn overhoved, men blot giftede sig med hende af formalitet.

Skønt at han var en bedre diplomat end sin fader, formåede han ikke at bringe forholdet med elverne tilbage til, hvordan det havde været førhen. Da Gyldenlak igangsatte en plan om at overtage yderligere land syd for Vogt blev det dog det sidste strå for elverne, og de erklærede krig mod menneskene i 338. Krigen kendes nu som Den Menneskelige-Elverske Krig. Gyldenlak var en bedre militærleder end elverkongen, men elverne havde et langt stærkere militær end menneskene. Grundet deres lange levealder, men tidligere alder at bliver voksne i, var elvernes befolkning langt større end menneskenes, og de havde derfor også en langt større hær. I 339 tog elverne derfor kontrol over Vogt. Gyldenlak lagde en plan for, hvordan han skulle slå dem, men hvis det skulle lykkes, ville de få brug for hjælp. Han fik derfor sin bror Prins Valmue til at begyndte forhandlinger med de ellers meget selvstændige dværge, for at få dem til at indgå en alliance. Imens ledte Gyldenlak selv en hær mod elverne.

Det lykkedes Gyldenlaks hær at slå elverhæren tilbage, så de ikke invaderede byer tættere på hovedstaden. De fik jagtet dem hele vejen tilbage til Vogt, hvor Gyldenlak igangsatte en belejring af byen i starten af 340. Efter en måned, tog belejringen dog en drejning som Gyldenlak havde håbet den ikke ville. Endnu en hær af elvere dukkede op, og faldt menneskene i ryggen. Elverne var ledet af den brilliante krigshelt Harius, og et stort slag fandt sted. Slaget ved Vogt mindes endnu som en af de største krigstragedier i menneskenes historie. Menneskene led et stort nederlag. Ikke nok med det, var det lykkedes Gyldenlak at kæmpe sig vej frem til Harius, som han kæmpede mod én mod én. Elverrideren viste sig dog at være kongen overlegen, og i 340 faldt den unge, højtelskede konge i kamp. Hans lig blev bragt til Vogt, hvor elverne holdt på det. === Valmue I (340 - 368)=== Med sin brors tragiske død, blev den 28 årige prins Valmue konge. Eftersigende skulle han have brudt sammen i gråd da han fik at vide at han var konge nu. Valmue havde ikke sin brors popularitet, men hans tid som kongens højre hånd havde givet ham et ry som en intelligent og godhjertet person. Han ville sidenhen blive kendt som en konge der vægtede fred og sit folks velvære højere end personlig ambition, og er stadig i dag en højt elsket person.

Det lykkedes Kong Valmue af få dværgene på menneskenes side. Trods at menneskene stod svagt, havde de nu en chance, og med dværgenes hjælp vandt de flere store slag med elverne i det sene 340. Elverne forsøgte at bede om hjælp fra orkerne mod deres fælles fjerne, men orkerne hadede elverne så meget som mennesker, og nægtede at tage en side. Elverkongen begyndte derfor nu at frygte, at han faktisk kunne tabe krigen.

I 341 blev der sluttet fred. Kong Valmue virkede til faktisk at kunne vinde krigen, men det ville koste meget blog, og kunne stadig går fuldkommen galt. Under forhandlinger i det neutrale Mastertown blev en fredsaftale derfor underskrevet. Menneskene lovede ikke at overtage området syd for Vogt de ellers havde planlagt at tage. Samtidig lovede de også at holde sig fra Satyrskoven, da den lå op ad Elverriget, og fordi satyrerne var under elvernes beskyttelse. Til gengæld lovede elverne at give menneskerne Vogt tilbage. De lod også Konge Gyldenlak II’s knogle bliver bragt til Menneskenes Rige, så han kunne få en ordentlig begravelse. Samtidig skrev de under på ikke at tage orkernes side i nogen fremtidige konflikter, hvilket de gladeligt gik med til, efter at de følte at orkerne havde forrådt dem.

Kong Valmue erklærede landet i sorg i 3 måneder efter krigen, til ære for hans broder og de andre der var faldet i krigen. Han fik også mange steder opkaldt efter sin broder, inklusiv byens kaserne, Gyldenlak Kasernen. Mange ved det dog ikke, da de blot antager at den er opkaldt efter den originale Gyldenlak. Valmue giftede sig med sin brors enke, dronning Lilje. Mange teorier siger at de to havde et forhold allerede mens Gyldenlak levede, da Gyldenlak ikke havde noget forhold til sin kone. Nogle folk påstår endda af Gyldenlak kendte til forholdet mellem sin kone og sin bror, og sagde god for det, da han blot ville have at de var lykkelige. Om dette er sandt vides ikke.

Valmue og Lilje fik en søn, som de navngav Prins Gyldenlak, til ære for Valmues afdøde bror. Derudover fik de 4 døtre.

Mens Valmue var konge, var orkerne i gang med en voldsom udvidelse. Blandt andet havde de overtaget Kentaurheden, som lå lige syd for Antropolis, og gjort de til en del af deres kongerige, hvilket bragte den ellers stolte kentaur klan Rockus klanen på flygt, og gjorde Bravan klanen der holdt til på Kentaurmarken til den eneste dominerende kentaur klan. De havde også overtaget Skoven ved Antropolis og hele området op til Polis. I den forbindelse havde de drevet de mange øgler der boede i små landsbyer langt Gricer floden på flugt. Øglerne og kentaurerne (som nægtede at leve med den fjendtlige Bravan klan) søgte nordpå, men fandt at alle områderne allerede var styret af andre racer. De bad derfor om asyl hos de store riger. Elverne lod dem komme ind, men var generelt fjendtlige mod dem, og anså dem for mindreværdige. Kong Valmue var mere indbydende. Ingen kentaur kom så langt nordpå, men en del øgler søgte derop, da det især var dem elverne ikke brød sig. Valmue var ikke personligt glad for øgler, men vidste at de havde en fælles fjende i orkerne. Desuden ønskede han at andre ville gøre det samme for hans eget folk, hvis de blev drevet på flugt.

Valmue ønskede dog ikke at øglerne skulle mænge sig med de andre borgere. Han skulle derfor finde et sted at gøre af dem, og han fandt det perfekte. Efter at elverne havde været i kontrol af Vogt, var en stor del af det blevet ødelagt. De fleste der havde boet der var også dræbte af elverne, så byen var halvtom. Valmue lod derfor øglerne flytte ind i den værre del af Vogt. Derved blev en ghetto skabt. De mennesker der stadig boede i Vogt holdt sig til den ene del af byen, mens øglerne holdt sig til den anden.

Valmue frygtede at orkernes udvidelse ville føre til endnu en invasion. Han investerede derfor voldsomt i militæret, og oprustede så de var klar til en potentiel krig. Derved startede han uofficielt en kold krig mod orkerne, og forholdet mellem de to racer blev kun værre og værre under hans styre. Han nåede dog aldrig at se en sand krig mod orkerne i sin levetid. Kong Valmue døde af tuberkulose i 368, i en alder af 56 år.

Gyldenlak III (368 - 377)
Da Gyldenlak III fik kronen i en alder af 23 var han allerede gift for nylig. Han var blevet besat af tanken om at blodet fra hans navnefælle, den originale Kong Gyldenlak, var svindende i hans familie, efterhånden som flere og flere kvinder udefra fik deres blod blandet ind i familien. Hans egen moder Dronning Lilje var ganske vist en efterkommer af en af Kong Gladioluses døtre, men Gyldenlak ønskede at gifte sig med en kvinde der var nedarvet af en lige linje af mænd fra den originale Gyldenlak, ligesom han selv var. Det ville dog være at gå for vidt at gifte sig med en af sine søstre (omend nogle rygter påstår at han spurgte sin fader om lov om at gøre det, og fik et klart nej). I stedet giftede hans sig med en fjern slægtning, Petunia Calchas. Calchas slægten var efterkommere af Kong Gyldenlak I’s anden søn, Prins Calchan, og trods at de ingen titler havde, holdt de stadig en del magt, og havde ofte medlemmer med i rådet. På den måde mente Gyldenlak, at de to grene af den originale konges familie igen var mødtes, og deres barn ville uden tvivl blive den største konge siden den originale. Deres søn, Følfod, blev født i 369.

Gyldenlaks styre var uden de store begivenheder. Han bevarede alliancen med dværgene, som hans far havde grundlagt. Han fik endda en vej bygget, så rejsen mellem Menneskenes Rige, og Flodbyen som lå på den anden side af bjergene, ville blive mere sikker, og mindre besværlig.

Under Gyldenlaks styre var der fred. Han sørgede dog for fortsat at holde militæret stærk, ligesom hans far havde gjort, så de var klar til at stå imod den nærmest uundgåelige kommende krig mod orkerne. I 377 blev den adelige hertugsøn Titus Sortærme beskyldt for at have voldtaget Gyldenlaks yngste søster, Arianna. Titus krævede at bevise sin uskyld gennem en duel. NATS ville lade ham vinde hvis han var uskyldig, og tabe hvis han var skyldig. Gyldenlak var ikke i stand til at benægte ham den mulighed. Han valgte dog at selv repræsentere sin søster i duellen, for at forsvare hendes ære. Duellen endte i en sand tragedie. Gyldenlak så ud til at vinde, lige da han borede sit svær gennem Tituses bryst. Med sin klinge stukket gennem sin rival, puttede kongen sit ansigt helt tæt på ham, og hviskede noget, ingen kender til. I det samme trak Titus en dolk fra sit ærme, og stak den i kongens hals. Begge mænd faldt derefter til jorden, døde.

Folk sagde efterfølgende at kongen vandt duellen, og at Titus i sandhed var skyldig. Efter at være død havde STAN dog taget kontrol over hans krop, og taget kongen med ham til set hensides. Arianna blev giftet væk til den godhjertede hertug Hermann Herald. Hele oplevelsen fik hende dog til at miste lidt af sin forstand, og nogle dage skulle hun eftersigende sidde og stirre ud i luften. I de dage malede hun også nogle af de smukkeste, men også mest dystre malerier nogensinde set i landet. Mange af dem kan findes i et aflukket rum i det kongelige palads.

Følfod I (377 - 405)
Kong Følfod I var kun 8 år da han tog tronen. Gennem hans barndom havde han fået at vide af sin far, at han ville blive den mest storslåede konge nogensinde. Hans mor fortsatte det narrativ, efter hans far døde. Han voksede derfor op med en stor mængde arrogance. Det faktum at han voksede op med magt, betød også at han var vant til at få alt han ønskede. Han var derfor overbevist om at han var alle andre overlegen, og havde ikke meget empati. Han var samtidig overbevist om at det var hans skæbne at gøre noget storslået med sit liv.

Følfod brugte det meste af sin tid på at feste. Han holdt storslåede fester hver uge, og var efter sigende sammen med hundredvis af kvinder. Han ville også udfordre andre adelige til dueller, blot for at vise at han var den bedste af dem. Derudover fik han bygget en masse bygninger, som han opkaldte efter sig selv, og lavet en masse statuer af sig selv. I 390 fik han sin første søn (med sin kone i hvert fald). Han valgte at opkalde sin søn efter hvem hans anså for den bedste konge landet nogensinde havde haft: ham selv. Derved kom kronprinsen Prins Følfod til.

Mens Følfod var konge, var militæret ikke blevet lige så vedligeholdt som det havde været tidligere. Orkerne følte sig derfor trygge nok til at fortsætte deres udvidelse. Følfod tog det som en personlig fornærmelse. Han fik også at vide af sine rådgivere at orkerne kunne blive et problem, hvis der ikke blev stoppet nu. Følfod valgte derfor at gøre noget ved orkerne. Både for landets bedste, men også for hans egets ego skyld, så han havde gjort noget storslået. Han besluttede at gøre krav på Polis, med det grundlag at byen originalt var grundlagt af mennesker. I 401 startede Den Poliske Krig derfor.

Polis var en stærk position, og menneskene havde derfor svært ved at tage den. Fålfods general fik dog den idé at bruge øglerne og kentaurerne (både dem der boede i Vogt, og dem som elverne for nylig havde smidt ud af deres land for at skabe en ren elver nation) til at vinde krigen med. Følfod fik vundet dem over på sin side, ved at love at de fik lov til at flytte ind i Polis hvis de vandt.

I det sidste slag mod orkerne blev Følfod imidlertid såret, og såret blev inficeret. I de sidste dage af krigen lå han derfor syg. Han døde kort efter at orkerne havde overgivet sig, og hans søn Følfod II blev der den måtte skrive under på fredsaftalen. === Følfod II (405 - 453)=== Følfod II startede sin karriere godt, ved at lave fred med orkerne. I en alder af kun 15 var han blevet konge og var allerede en helt hos folket. Han fik derfor en arrogance på samme niveau som sin far.

Følfod II havde en livstil meget lig den hans far levede. Fuld af fester og kvinder. Han skulle eftersigende have et dusin faste elskerinder, og var ofte sammen med flere af dem på samme tid. Han var samtidig besat af popularitet og at være elsket. Af den grund sænkede han skatterne, så hans hertuger ville elske ham.

Følfod havde et stort had til orkere, da de havde dræbt hans far. Han tillod derfor ikke orkere i sit kongerige, og smed alle der allerede var der ud. Han frygtede også at orkerne ville forsøge at vinde Polis tilbage før eller siden, og brugte af den grund en stor mængde penge på at holde et stærkt militær, især i Polis.

Orkere var ikke den eneste race Følfod ikke brød sig om. På trods af at både hans far og Polises hertug Matheus Himmelwald havde lovet kentaurerne og øglerne at de måtte bo i Polis, brød Følfod sig ikke om idéen om at mindreværdige racer skulle mænge sig med menneskene i en af landets største byer. Han valgte derfor at gå tilbage på løftet, og flytte dem alle til ghettoen i Vogt, hvor mange øgler allerede boede. Øglerne accepterede det, men kentaurerne ville ikke finde sig i det, og endte med at rejse til Kentaurmarken og langt om længe slå sig til Bravan klanen.

Grundet sin ekstravagante livsstil, de store summer han brugte på militæret og de lave skatter brage Følfod kronen voldsomt i gæld.

Følfods mellemste søn, Prins Tusindfryd, døde i 428 grundet skarlagensfeber. Hans ældste søn, Prins Gyldenlak, blev overfaldet af en gruppe orkere under en rejse i 441, og blev henrettet kort efter. Det startede næsten en ny krig med orkerne, indtil at orkerkongen, velvidende at de ikke ville kunne vinde en krig, selv overgav de skyldige til Følfod, som så henrettede dem. Hans 3. søn, Prins Armod, blev derfor hans arving. Tabet af hans to ældste sønner fik kun Følfod til at drikke og fester mere, for at ignorere sin sorg. Følfod døde i 453 grundet nyresvigt, uden tvivl bragt af hans voldsomme forbrug af alkohol.

Kong Armod (453 - 484)
Kong Armod var 33 da han tog tronen, og havde allerede sønnen Prins Gladiolus. Kong Armod var meget interesseret i verden, og lancerede mange ekspeditioner. Blandt andet tog han rundt og besøgte alle de store hovedstader i Thabruatis, med undtagelse af Antropolis. Han var blandt andet den første konge til at besøge Flodbyen. Han var også den første konge der tog til Dragedalen, som kun nyligt var blevet stiftet af drager der var fløjet dertil fra vesten. Det at dragerne følte at menneskene var den eneste race der bød dem velkommen gjorde at et godt forhold blev skabt mellem dem. Dragerne foretrak dog uanset hvad dog at holde sig for sig selv, og ikke være involveret i krige.

På sin ekspedition til Dragedalen fandt Armod også den mystiske by Shrang Gh’ilar, som grundet sin placering ikke havde været kendt af menneskene. Byen var dog ikke nogen som Armod valgte at handle med. Under hans styre var han voldsomt i gæld grundet sin far. Hans rejser bragte også kun mere gæld. Han var derfor nødt til at tage store lån fra rige købmænd i Polis, blot for at holde tingene kørende. Da det ikke var nok, var han også tvunget til at sælge dele af kronjuvelerne til elverne. Dem fra den originale Gyldenlaks tid beholdte han dog, men han endte med at sælge nogle som havde tilhørt Kong Jörvar I.

Armod var den første konge der havde en royal troldmand fra Kanald-lavet. Han havde personligt besøgt Kanald-lavet, og set hvilke mirakler de kunne udføre. Han vidste derfor at han var nødt til at have en af dem ansat i sit eget hof, og ansatte derfor troldmanden Macchus til undervise sine børn, samt hjælpe sit militær. Troldmandens høje priser betød dog blot at Armod måtte tage yderligere lån fra købmændene i Købstad. Under Armod var der generel fred. Armod døde af en blodprop i 484.

Kong Gladiolus II (484 - 491)
Kong Gladiolus II havde en hård tid som konge. Først og fremmest havde han ikke meget charme. Han havde også en meget speciel stemme, som ikke alle brød sig om. Derfor var han ikke den store taler.

Desuden arvede han et land i ufattelig gæld. Han havde derfor intet andet valg end at hæve skatterne igen. Ikke kun til hvad de havde været før Følfod II sænkede dem, men til endnu højere end det, for at prøve at få nogle penge tilbage igen. Det gjorde ham med det samme utroligt upopulær blandt hans magtfulde hertuger.

I årene under Kong Armod var øglerne i Vogt begyndt at blive mere organiseret, og der var kommet flere og flere af dem. De var derfor nu utilfredse med at være tvunget til at leve i slummet i Vogt, et område der ikke engang havde plads til dem alle, mens der var for meget plads i forholdet til mængden af mennesker i den gode del Vogt. Desuden følte de at de var blevet snydt ud af deres lovede hjem i Polis. Ledet af en øgle kaldet Dervan krævede de derfor at få tildelt hele Vogt. Gladiolus nægtede dem det. Resultatet blev en borgerkrig.

Dervan var en dygtig leder af folket, og fik hurtigt jaget menneskene ud af Vogt og overtog hele byen. Gladiolus prøvede at belejre byen, men øglerne viste sig at let kunne klare sig med det du kunne skabe indenfor murene, og var derfor ikke på vej til at overgive sig. Den eneste mulighed var derfor at storme Vogt. Det endte med at blive en total fiasko. I sidste ende var krigen tabt. Gladiolus overgav byen til øglerne, men Vogt forblev en del af Menneskenes Rige. Dervan fik dog byens navn ændret til Skeldvogt. Oprindelsen af navnet kendes ikke helt. Nogen påstår at de blot stavede Skæl forkert. Andre mener at det kommer af en gammeldags stavemåde af ordet Skel, og skulle symbolisere at trods at byen var del af Menneskenes Rige, var der en hård grænse mellem den og resten af landet.

Nederlaget mod øglerne gjorde kun Gladiolus II endnu mere upopulær, og snigmordere blev nu sendt efter ham. Gladiolus sørgede derfor for aldrig at gå nogen steder uden sine loyale livvagter. I 491 forekom dog en uheldig og statistisk usandsynlig tragedie. Alle hans livvagter døde tragisk af tuberkulose. Hans nye livvagter var ikke nær så dygtige eller loyale, og det lykkedes derfor en snigmorder sendt af Sigurd Haraldsen, en hertug der var langt bagude på betaling af skat, og som kongen havde sendt soldater til for at kræve betaling, at slippe ind, og bringe en ende på kongens liv.

Kong Valmue II (491 - 508)
Kong Valmue kom til magten da han var 21, grundet hans fars død. Da hans var var blevet myrdet, frygtede Valmue naturligt også for sit eget liv. Heldigvis var han så intelligent og handlekraftig som sin forfader af samme navn, og han blev kongen der bragte landet tilbage på rette fod.

Som sin første gerning som konge bragte han en loyal hær til Haraldsen residensen, kun 2 dage efter sin fars død, og inden hans kroningsceremoni overhoved havde foregået. Sigurd Haraldsen var ikke parat på at han ville dukke op personligt, og slet ikke så hurtigt. Haraldsen var arresteret uden problemer, og Valmue gjorde samtidig krav på hele den formue Haraldsen skyldte. På samme dag som han blev kronet fik han Sigurd Haraldsen henrettet offentligt foran folket og alle sine hertuger for højforræderi. Derefter beordrede han Sigurds bror Folke, og Sigurds 2 årige søn Ivar til at træde frem, og fik dem til at sværge evigt troskab. På den måde fik han med det samme vist sine hertuger, at han ikke var en man forrådte.

Kong Valmue var dog stadig konge af et land i gæld. Han brugte det meste af sit liv på at rette op på det. Først og fremmest giftede hans sig med datteren af den rigeste af købmændene fra Købstad. Han gav sin svigerfar en plads i hans råd, trods at købmanden ikke engang var del af kongeriget. Valmues svigerfar tilgav selvfølgelig gælden, og hjalp endda med at betale de andre købmænd.

Valmue indså også, at trods Skeldvogt officielt var en del af Menneskenes Rige, agerede den som var den selvstændig. Han indså derfor at det ikke ville være noget tab at give Skeldvogt deres frihed, men at han måske endda ville kunne tjene på det. Den rigeste øgle i Skeldvogt var en mand ved navn Bogat. Valmue tilkaldte Bogat og gav ham et tilbud. Han ville sælge Skeldvogt til ham, for en kæmpe sum der ville bringe Menneskenes Rige tilbage til velvære. Bogat accepterede aftalen. Skeldvogt blev dermed officielt en selvstændig nation i 495, med Bogat som sin første konge.

Valmue II sørgede for fortsat at have et positivt forhold med øglerne i Skeldvogt, og lavede flittig handel med dem. Da Menneskenes Rige var øglernes eneste handelspartnere, kun han sætte priserne højt op. Han øgede ligeledes handel med dværgene, der heller ingen andre allierede havde. Valmue bragte dermed økonomisk vækst i sit kongerige, og deres gæld blev fuldkommen udryddet.

I 503 kom menneskene igen i krig med orkerne. Orkerne forsøgte at generobre Polis. Valmue gjorde klar til at forsvare byen, men da han så rapporterne blev han mistænksom. Mængden af orkere var ikke nær lig med den han vidste deres hær var i besiddelse af. Han sendte derfor halvdelen af sin hær den anden vej rundt om Elverriget, for at se om de ville støde på en orkerhær den vej. Valmues mistænksomhed viste sig at være berretiget. Orkernes plan var i virkeligheden at distrahere menneskene med et angreb på Polis, mens deres sande mål faktisk var at invadere den menneskebeskyttede by Købstad, hvor Valmues svigerfamilie boede, og hvor meget rigdom kunne findes. Med deres plan gennemskuet, var Valmues hær dog i stand til at slå orkerne tilbage fra Købstad uden problemer. Derefter marcherede de deres hær til Polis, hvor resten af orkerene var, og omringede dem fra begge sider. Krigen mod orkerne endte derfor med blot at være 3 måneder.

Valmues karriere var storslået, men den varede ikke længe. I 506 blev han ramt af en alvorlig sygdom. Han nægtede dog at lade det styre hans liv, og han fortsatte med at lede landet ind i fortsat velstand helt frem til hans død i 508, stort set uden at vise tegn på sygdommen der åd ham op indefra. Han døde i en alder af kun 38, efter kun 17 år på tronen, men huskes stadig som en af landets bedste konger.

Kong Jörvar II (508 - 540)
Valmues arving, prins Jörvar, havde han fået da han kun var 19. Trods kongens alder ved sin død, havde Jörvar derfor formået at vokse op til en stolt ung mand på 19 også, da han tog tronen. Jörvar havde meget at leve op til, efter alt hans far havde gjort for så meget for landet. Han planlagde dog at bringe kongeriget til yderligere fremgang, og ikke begå samme fejl som nogle af sine forfædre, og lade sin egen stolthed kommer over landets velstand.

Hans fornemmeste mål var derfor at holde fred, da det er i fredstider at velstand forekommer. Igennem en lang række diplomatiske besøg hos de forskellige konger lykkedes det ham derfor at få forhandlet stærke alliancer med både dværgene og elverne. Alliancerne garanteret, at de tre kongeriger ville støtte hinanden i alle defensive krige der skulle forekomme. Han sikrede sig dog også, bag lukkede døre, at både dværgekongen og elverkongen lovede, at skulle menneskene ende i krig med det andet land, ville det folk der ikke var involveret altid tage menneskenes side. Disse forhandlinger lykkedes ham, da menneskenes placering mellem de to riger betød at de var den bedst mulige handelspartner for begge lande, og til hver en tid derfor også de bedste at alliere sig med. At skabe alliance med de allerede venlige kongeriger var dog ikke nok for Jörvar. Han ville også skabe et bedre forhold til orkerne.

Dette formåede han at gøre, ved 3 gange personligt at besøge Antropolis, og vise kongen der ypperligste respekt. I sidste ende formåede han at lave en handelsaftale med orkerne, ville skulle mindske risikoen for fremtidige krige mellem dem. Aftalen inkluderede blandt andet at en beskyttet handelsrute blev bygget mellem Polis og Antropolis, som orkerne og menneskene sammen skulle sørge for at beskytte. Desuden tillod Jörvar også orkerne at fremadrettet lægge deres skibe i havn i Polis, et sted de ellers havde været nægtet adgang til siden krigen. Skønt dette ikke fuldkommen garanterede fred mellem de to riger fremadrettet, skabte Jörvar det stærkeste bånd til Antropolis menneskene nogensinde havde haft.

Jörvar var også den første konge til at tillade at ikke-mennesker kunne for borgerskab i Menneskenes Rige. Der fandtes allerede kentaurer, orkere, øgler, gobliner og minotaurer, der boede i slummet i landets hovedstad, men de var alle illegale immigranter, og det forekom ofte at menneske-vagter ville smide dem ud af deres hjem, og tvinge dem til at forlade byen. Jörvar ændrede det til at alle racer nu havde lov til at opholde sig i Menneskenes Rige, omend at folk uden statsborgerskab kun kunne bosætte sig i huse, så længe at sande borgere ikke havde brug for de huse de boede i, og ikke-mennesker kunne til hver en tid stadig smides ud, så længe at de ikke havde officielt borgerskab. Statsborgerskab kunne kun gives af kongen personligt, og den nye lov ændrede derfor rent praktisk ikke meget for immigranterne. Nu havde de dog noget de kunne stræbe efter, og det var nok til at stille de fleste tilfreds.

Der var dog en gruppe som Jörvar ikke formåede at skabe et godt forhold til: Øglerne i Skeldvogt. Da Jörvar II fik magten var det stadig Kong Bogat der styrede Dervan, og han var generelt venligsindet overfor menneskerne. Øglerne havde allerede accepteret forholdet til menneskene. Det var dog da det havde været styret af manden der satte dem fri, Kong Valmue II. Nu var kongen i stedet en gut de på ingen måde kendte. Samtidig var de blevet trætte af deres konge. Bogat havde styret landet som det havde været styret under menneskenes kontrol. Mange øgler følte derfor at deres land ikke rigtigt var blevet frit. Samtidig følte mange at det at overhoved handle med menneskene var forræderi mod deres eget folk, da menneskene havde undertrykt dem i årevis, og behandlet dem som mindre værd. At være venner med menneskene, som Bogat ønskede, ville derfor i deres øjne være at indrømme, at de virkeligt var mindre værd. Samtidig var Bogat ikke en særlig god konge, og pengene han fik ud af at handle med menneskene brugte han mere på sig selv, end på sit folk. I 509 begyndte folk derfor at demonstrere mod deres konge, og i 511 blev det til et fuldt ud oprør. Ledet af den idealistiske nationalist Radovan gik folket imod deres konge, og Bogat blev langt om længe væltet og henrettet i 512. Radovan blev gjort til konge, og han stoppede med det samme alt handel med menneskene. Trods at Jörvar prøvede at få forhandlinger i gang, havde han ingen succes, og han fokuserede derfor på sine mere succesfulde forhandlinger med de andre kongeriger.

I 540 fik det dårlige forhold til øglerne dog konsekvenser. Radovan mente at det langt om længe var øglernes tur til at være den store race på kontinentet, og invaderede med en imponerende hær Menneskenes Rige. Jörvar tilkaldte sine allierede, for at få dem til at hjælpe, men de nåede ikke at komme i tide. Øglerne fik kæmpet sig ind i hovedstaden, og sat ild til det meste af byen. I en episk duel stod Jörvar og Radovan ansigt til ansigt. I kampen knækkede Kong Jörvars sværd, hvilket tillod Radovan at bringe en ende på kongens liv. Radovan døde dog også kort efter da elverne kom til undsætning, og takket være dem endte menneskene med at vinde krigen, trods deres konges død.

Kong Gladiolus III (540 - 591)
Den 18 årige Gladiolus tog magten efter hans far tragiske død. Han havde selv været i Polis da invasionen startede, og havde sammen med elverne været med til at slå øglerne tilbage og vinde krigen. Efter at øglerne overgav sig, udpegede Gladiolus en ny konge for dem - den menneske loyale Tjannar, der var søn af en øgle der havde ageret som Kong Bogats højre hånd. Tjannar blev sidenhen væltet af en Radovan tilhænger kaldet Jalokin i 579, som så tog magten. En del mennesker drog til Skeldvogt for at kæmpe for Tjannar, men krigen blev alligevel et nederlag. Gladiolus undgik dog yderligere krige med Skeldvogt under sin levetid.

Gladiolus giftede sig med Hortensia Himmelwald, og fik 3 børn: Tusindfryd, Smørblomst og Valmue. Valmue var født med et mentalt handicap, og blev derfor fjernet fra arvefølgen. Trods at Tusindfryd voksede op til at være en dygtig militærleder og intelligent ung mand, var Smørblomst altid Gladioluses favorit, og i alt hemmelighed drømte han om at hun ville skabe historie, ved at blive kongerigets første kvindelige regent. Da Prins Tusindfryd blev skamferet af en gruppe banditter i 569 og var ude af stand til at få børn, brugte Gladiolus det derfor som en undskyldning for at at fjerne ham fra arverækken, trods at der ikke var nogen retskaffen grund til at grund til at gøre det, da Smørblomst eller hendes børn blot ville arve titlen efter Tusindfryds død. Gladiolus frygtede dog at Smørblomst ville dø før Tusindfryd, og ville gerne sikre sig at hun nåede at blive dronning - hvilket endte med at gå udover hans stakkels søn Tusindfryd. Da Smørblomst døde, fik Tusindfryd sin plads i arverækken tilbage.

nder Gladiolus fortsatte landet med at have fremgang. De mange forhandlinger Kong Jörvar II havde stået for førte til at alle kulturerne udviklede sig stærkt mens Gladiolus havde magten, og det faktum at han holdte relativt fred, betød at folk var frie til at arbejde på opfindelser, kunst, litteratur og meget andet. En del af årenene under Gladiolus, fra cirka 550 til 590 blev kendt som Thabruatises Moderne Guldalder.

Tiden var dog ikke fuldkommen fredelig, men de slag der var var af den mindre slags. Blandt andet forsøgte Bravan klanen at angribe handelsruten mellem Polis og Antropolis, som var beskyttet af menneskerne og orkerne. Kentaurerne blev dog besejret, blandt andet takket være orkerkongen Zhagil V og Prins Tusindfryd, der begge deltog i kampene. En hær sendt af Gladiolus og ledet af Tusindfryd beskyttede også Polis mod en gruppe gobliner, der naivt forsøgte at angribe Polis i deres febrilske jagt på skinnende ting.

Ingen af tingene stod Gladiolus dog selv for. Guldalderen var et resultat af hans fars gerninger, og slagene blev vundet af hans general og hans søn. Samtidig havde Gladiolus valgt ikke at involvere sig i borgerkrigen i Skeldvogt, på trods af hans rådgiveres opfordringer, og at Kong Tjannar regnede med hans støtte. Gladiolus blev derfor kendt som en ganske inaktiv konge, men havde holdt stadig relativ stor popularitet.

Den største begivenhed i Gladioluses liv var dog det der blev kendt som Kronekuppet. I 589 blev kongen nemlig på ukendt vis kidnappet. Kort efter blev Dronning Hortensia snigmyrdet. Prins Tusindfryd og kongens general Jacob Collins ledte to hære ud for at finde ham. Det viste sig dog at det var Tusindfryd selv der stod bag. Han havde kidnappet kongen og bragt ham til orkerne. Kong Zhagil ville så henrette Gladiolus, så Tusindfryd kunne blive konge, mens orkerne påtog sig skylden. Til gengæld ville Zhagil V gå ned i historien som den eneste orker konge der succesfuldt havde henrettet en menneske konge. Deres plan blev dog stoppet af General Collins, som opdagede kuppet, og bekæmpede Tusindfryds tropper med dem loyale overfor Kong Gladiolus. Både Prins Tusindfryd og Kong Zhagil V døde under kampen, og Kong Gladiolus blev reddet.

Uden en arving eller en kone til at give ham en, begyndte Gladiolus at finde sammen med en stor mængde elskerinder, i håb om at en ville give ham en bastard, som han, når tiden var inde, kunne legitimere som sin ægte søn og gøre til sin arving. Gladiolus fik minimum 1 søn ud af dette, Basvar, som han fik med kvinden Felicia. Basvar nåede dog aldrig at udråbe Basvar som sin arving. Han døde i 591, muligvis snigmyrdet af den næste konge.

Kong Bjørnar (591 - 594)
Kong Bjørnar, kendt som Den Ukendte Konge, er den eneste konge der ikke har været en del af Gyldenlak-slægten. Bjørnar var i stedet en tronraner, der ved hjælp af en hær af magiske skyggekrigere tog magten efter Gladioluses død.

Bjørnar var vokset op som arving til Haraldsen dynastiet, og en kommende hertug. Han havde dog set, hvordan kongene havde begyndt at være mere accepterende overfor andre racer, og havde følt afsky. Med hjælp fra en magiker kaldet Magdalene, introduceret til ham af hans handelspartner Ogarmitus, skabte han derfor en hær af Skyggekrigere, som han brugte til at lave et kup, og tage magten i Menneskenes Rige.

Som konge af Menneskenes Rige holdt han sin identitet skjult, indtil at hans mål var nået: At udrydde alle racer der ikke var mennesker. Han frygtede at hvis hans identitet blev afsløret, ville det lede til et angreb på hans familie, som nægtede at forlade deres hjem i De To Tinder. Desuden indså han at ved at forblive anonym, kunne han som Bjørnar indsamle information der ville hjælpe ham med sine mål. Han ville blandt andet have bedre mulighed for at finde ud af, hvilke angreb hans fjender planlagde, i tilfælde af at de forsøgte at få hjælp fra Haraldserne. Desuden kunne han bedre holde øje med, og nogen af de andre magtfulde mennesker forsøgte at lave oprør mod Den Ukendte Konge.

Hertugerne var dog for bange for de mystiske Skyggekrigere til at gøre noget mod ham, og fortsatte blot deres liv som tidligere. Kun de der holdt til tæt på hovedstaden følte sig nødsaget til at stille soldater til rådighed for kongen, mens de andre holdt sig udenfor, og hverken støttede ham i, eller modarbejdede ham i, hans race-udrensnings-plot. Bjørnar udpegede 4 generaler, som han lod står for de fleste praktiske ting i kongeriget. Desuden fik han sin troldkvinde Magdalene til at skaffe en magisk harpe der kunne styre dragerne, da han anså dem for den største trussel.

Bjørnar formåede at udrydde langt de fleste orkere og satyrer. Det gik dog langsomt, eftersigende fordi Magdalene krævede en stor mængde magi for både at lave Skyggekrigere, der kunne invadere, samt nogle der kunne blive i Menneskenes Rige, og sikre sig at ingen gjorde oprør. I virkeligheden skyldtes den lave mængde af angreb på andre racer sandsynligvis at Magdalene i sandhed var loyal overfor Ogarmitus, som havde sine egne skjulte motiver, og ikke ønskede at FOR mange racer blev udryddet.

Bjørnar barbariske styremåde fik dog de andre racer til at samle sig mod ham. Bjørnar frygtede at selv med Skyggekrigerne ville han tabe en potentiel krig. Han kontaktede derfor dværgene, den ikke-menneskelige race han bedst kunne accepterede, og sikrede sig at de ville støtte ham i en potentiel krig. Da menneskene var den eneste race dværgene havde noget forhold til, gik mange af dem ind for dette forslag. Kongen ønskede dog ikke at involvere sig. Mange andre dværge ville dog gerne, og ledet af krigen Grrandhi svor de troskab til Bjørnar.

Angrebet fra hans fjender kom i 594. Elverne, øglerne og menneskene fra syden var alle gået sammen, og planlagde et angreb på hovedstaden. Bjørnar fik dog viden om denne plan. Han vidste dog, at med både dragerne og dværgene i baghånden ville han vinde et potentielt slag. Han anså det derfor for en perfekt mulighed for med et stort slag at skaffe sig af med de fleste af den mindreværdige racer.

Da Haraldsen familien blev opsøgt af en gruppe eventyrere, som Bjørnar havde et personligt had til, gik han endda så vidt at hjælpe dem med at bryde ind i Menneskenes Rige, og åbne porten for de invaderende tropper, blot så han kunne sikre sig at en kamp ville forekomme. Desuden kunne han heller ikke dy sig for at på dramatisk vis afsløre sin rolle som den Ukendte Konge for sine gamle fjender.

Bjørnars plan så ud til at vinde, da hans side nær vandt Slaget om Nyverden. Ukendt for ham var det dog at hans folk havde mistet Drageharpen, og da dragerne dukkede op, var det derfor ikke for at hjælpe menneskene, men i stedet for at dræbe dem. Dette vendte kampen mod Bjørnar, og han flygtede til toppen af bjerget ved Menneskenes Rige, hvor han stod sin endelige kamp mod sine gamle fjender, Eventyrerne. Trods at slaget så ud til at være tabt for Bjørnar gav han dog ikke op. Den dråbe var dog da Bjørnar blev forrådt af sin ven Ogarmitus, som dolkede ham i hjertet. Derefter bragte en energistråle fra troldemanden Argametes fuldkommen en ende på kongen, og Bjørnars lig faldt ned i den brændende by. Skyggekrigerne forsvandt derefter, og de sidste mennesker overgav sig.

Kong Basvar (594 - )
Efter Bjørnars død blev den store opgave af opspore Gladiolus III’s retmæssige arving. Heldigvis kendte Mastertowns borgmester, Matophes, til en kvinde kaldet Felicia, der havde haft en affære med kongen, og muligvis havde fået en søn. En gruppe af eventyrere, de samme som have besejret Bjørnar, tog derfor ud for at finde Felicia og hendes søn, Basvar. De havde succes, og trods et forsøg på Basvars liv af den ekstremistiske Ogarmitus, fik de ham bragt tilbage til Menneskenes Rige, hvor alle af betydning var enige om at han var den retmæssige konge.

Et halvt år senere blev han derfor kronen. Da Basvar kun var 5 år gammel, blev de praktiske dele af kongemagten udført af hans højre hånd, Matophes, som var blevet udnævnt af Basvars moder. Matophes var både givet borgerskab i landet (han var fra det selvstændige Mastertown) og en adelig titel, så han kunne holde embedet som Højre Hånd og regent.

Menneskenes Rige blev genopbygget under Basvar, og allerede ved hans kroning var hovedstaden godt på vej til at se ordentligt ud igen.

Kun få dage efter hans kroning forekom en ny katastrofe dog. En hær af foster- og livmoderædende orme invaderede hele kontinentet. Menneskenes Rige blev derfor lukket ned, og en gruppe soldater og eventyrere blev sendt ud for at løse situationen.