Bjørnar Haraldsen

"(Constantine: Så det er af frygt, du gør det her? Frygt for andre racer?) Kald det hvad du vil - jeg ville hellere sige afsky."

- Bjørnar før hans ultimative kamp med Eventyrerne.

Bjørnar Haraldsen (også kendt som Den Ukendte Konge, Det Ukendte Menneske, eller den mere korrekte titel Den Navnløse Konge - i sine yngre år kaldt Den Bredskuldrede) (563-594) er en mindre skurk i TBA 1, og hovedantagonisten i TBA 2. Efter Kong Gladiolus den Tredjes død i 591 fik han ved hjælp af den bitre halv-elver Ogarmitus taget magten i Menneskens Rige, hvor han igangsatte et totalitært raceudrensende styre.

Tidligste år
Bjørnar blev født i Haraldsen-Residensen på De To Tinder i 563, søn til Ragnarr Haraldsen og Miranda Haraldsen. Dette var en stresset tid for familien, hvis enorme formue kom fra deres handel af Wildfire og andre kontroversielle varer - et brændpunkt for deres handel var Menneskenes Rige, hvor mange rige og folkekære såvel som lyssky og lumske kunder kunne findes. Dog var deres markedsposition på tidspunktet truet af den kongelige rådgiver Bayoe Wrix's indførelse af noget, han kaldte for "velfærdsstaten". Dette bragte familien i kort økonomsik fortvivlelse, hvor den konstante anspændthed gjorde at Bjørnar voksede op som temperamentsfuld og irritabel.

Bjørnar havde i sine yngste år ikke megen kontakt til sin rastløse fader Ragnarr, men havde de fleste af sine vokseninteraktioner med sin mor, Miranda, som underviste ham i den menneskelige kongelinje samt Menneskenes Hær, som hendes bror Collins på tidspunktet var general af. Bjørnar lærte hurtigt at være stolt over sine magtfulde relationer på begge sider af familien. Han blev hjemmeundervist af en gruppe af ganske højtprofilerede lærere og udviste et skarpt sind indenfor matematik, mens han havde problemer med læsning og skrivning.

Haraldsen-træningen
I 570'erne (efter Bayoe Wrix's død) fik Haraldsen-familien stabiliseret deres økonomi, og Ragnarr besluttede sig straks for at træne Bjørnar op til at være en sand Haraldsen. Under Ragnarrs træning fik Bjørnar indpodet en udødelig fornemmelse af suverænitet. Han blev fortalt om familiens sociale status, om handelsstatistik og vigtist af alt: om at kæmpe. Den unge Bjørnar blev i familiens gård nær klippekanten sat i kamp mod sine to brødre, Heinrich og Frigild og opdagede hurtigt, at han nød denne undervisning langt mere end matematik og skrivning, og måske endda en smule mere end kongelinjens historie. I starten kæmpede han hyppigst mod Heinrich, der dog havde en tendens til at blive alt for ophidset af træningen og gøre det hele mere træls end nødvendigt.

Derfor valgte Bjørnar med tiden at slås med sin lillebror Frigild tiere. Frigild var - udover at være langt yngre end Bjørnar - slet ikke ligeså stærk som Bjørnar - han bakkede tit bagud og peb og hylede i stedet for at prøve sine kræfter. Dette fandt Bjørnar underholdende på den klassiske psyko-sadistiske måde teenagere finder sådan noget underholdende på og sigtede kun mere efter ham. Dog gik det for vidt en dag: Frigild bakkede så meget bagud han skred af klippekanten og næsten faldt til sin død før Bjørnar greb ham. En lettere traumatiseret Frigild gik derefter amok på Bjørnar og fægtede mod ham med mere energi end han nogensinde havde udvist. Dette bemærkede Ragnarr, som sørgede for deres træning nu regelmæssigt skulle finde sted nær den klippekant for at motivere Frigild.

Et uheldigt voksenliv
Da Bjørnar blev 18 var det endelig tid for ham at tage til Menneskenes Rige og drive handel for sin familie. Han indså dog hurtigt at timingen for at han indgik i markedet var ganske forfærdelig - dette var kun to korte år efter Skeldvogts blodige borgerkrig, og øgleflygtninge der havde kæmpet på Tjannars side havde i enorme mængder sivet ind i byen. Med manglende integrationsmuligheder (på baggrund af det ældgamle fjendskab mellem øglerne og menneskene) blev mange tvunget til at lægge krop til kriminelle bander for at tjene mønt at leve på. Med deres eksotiske smuglevarer fik de monopol på flere kanter af det mere blakkede marked, og de groveste bander kom i sammenstød med Bjørnars forretning.

Den unge aristrokat ville ikke tolere nogen form for trussel mod sin families forretning, hverken med vilje eller ej, og han begyndte noget der mindede om en bandekrig med øglerne. Det endte i et decideret blodbad. Han slagtede store dele af de kriminelle grupper og udraderede dermed nogle af sine rivaler. Ragnarr roste ham til skyerne for disse bestlutsomme handlinger og erklærede at Bjørnar ville holde Haraldsen-familiens suverænitet i live (han havde for nylig opgivet at have noget håb for Poul Haraldsen, der var blevet alfons i Købstad), men kort efter indså Bjørnar at han var kommet i politisk varmt vand, da den pacifistiske Kong Gladiolus den Tredje ikke så at kongebyen blev tilsmurt i øgleblod. Bange for at regeringen ville gribe ind og overvældet af det klaustrofobiske pres der kom med de handelskvælende øgleflygtninger valgte Bjørnar offentligt at distancere sig selv fra familiens forretning og flytte tilbage til Haraldsen-Residensen (selvom han i hemmelighed satte Heinrich til at fortsætte forhandlingerne i Riget).

De stille år
Ragnarr var ganske forarget over Bjørnars retræte og tolkede det som om at han blot havde overgivet sig under øglernes magt. Bjørnar var ikke meget for stemningen derhjemme og drog i stedet rundt i mindre, mere lovløse byer med nogle af sine velhavende venner. Her fik han sin tid til at gå med druk, kvinder og voldelige (til tider fatale) dueller, som han også kunne tjene lidt på. Han boede endda hos Poul Haraldsen i en periode i Købstad. Her var han vidne til nogle syn, han ikke kunne døje: menneskekvinder som knaldede med øgler, elvere, kentaurer, satyrer, osv. Det fik ham til at ækles ved Poul, som han mente på et metaforisk plan selv var disse væseners luder: Hans økonomi afhang af at tjene dem. Bjørnar blev så vred over denne uære Poul havde bragt på Haraldsen-familiens navn at han var fristet til at dræbe ham. Men han nøjedes med at prygle ham i en pløret kamp, hvorefter han forlod byen og aldrig så ham igen.

Og sådan levede han mange år i sine tidlige 20'ere. I en blodbestænkt, testosterondrevet tåge. Hvis han nogensinde forlod et sted uden at undertrykke hvem end han mente var imod ham, så han det som et dybt og pinligt nederlag. Han var på en konstant krigerisk sti han dog sørgede for ikke blev snakket for meget om, da det ville svine hans families navn til.

De lyssky er glade
I 589 ændrede tingene sig for Bjørnar. Kong Gladiolus den Tredje var blevet kidnappet af Prins Tusindfryd og Dronning Hortinsa snigmyrdet, og i en periode lå menneskenes rige i relativ anarki. Dette gjorde at Bjørnar uden tøven kunne vende tilbage og genetablere sig som en socialt vigtigt, hvis ikke en smule drabelig, figur i rigets marked. Ivrig for at komme tilbage i rampelyset drog Bjørnar tilbage mod Riget. På vejen stoppede han i flækken Scrumark for at få en øl i kroen Den Skæve Gulerod.