Konrad Crowe

"Hun kunne desværre ikke redde mit ansigt. Derfor bærer jeg denne gyldne maske som dækker mit ødelagte ansigt. Takket være DIG!"

- Konrad der konfronterer Orrotius i Dragedalen.

Konrad Crowe (f. 561) er en gennemgående antagonist i TBA serien. Han er en tidligere vagt fra Menneskenes Rige, der har et personligt fjendskab med Eventyrerne.

Han agerer som den sekundære antagonist af TBA, en vigtig skurk i TBA 2 og slutteligt en anti-helt i TBA 3.

Baggrund
Konrad voksede op i Menneskenes Rige. Crowe familien var fra de øvre klasser, og Konrad var derfor altid meget godt stillet. Som barn blev han bedste venner med Didrik, og de to holdt sammen helt til de blev voksne.

Konrad meldte sig ind i den kongelige hær i 576. Her lærte han General Collins at kende. Han blev gjort til royal vagt, sammen med Didrik. Hvordan de fik jobbet er ukendt, men Konrad har sandsynligvis gjort brug af sine overklasseforbindelser for at få en respektabel stilling, der holdt dem ude af fare.

Han mødte, og blev venner med, Prins Tusindfryd på et ukendt tidspunkt inden at TBA startede. Tusindfryd informerede ham der om sine planer om at tage tronen i det der senere ville blive kendt som Kronekuppet. Konrad støttede Tusindfryd i planen, i håbet om at han ville få en høj titel når Tusindfryd blev konge. Konrads rolle var sandsynligvis relateret til mordet på Dronningen.

Mødet med Orrotius
Konrad og Didrik stod på vagt uden for Dronningens Tårn da en satyr pludselig kom hen til dem. Satyren introducerede sig som Orrotius, og spurgte om han måtte komme ind og møde dronningen, så han kunne tilbyde sin hjælp med at finde Kong Gladiolus den 3. Konrad nægtede dog satyren at adgang, sandsynligvis fordi han vidste, at hun allerede var død. Han skiftede dog mening da Didrik tilbød Orrotius at komme ind mod bestikkelse. På dette tidspunkt var han sandsynligvis kommet på den idé at beskylde satyren for mordet så snart at det blev opdaget. Orrotius nægtede dog at være involveret i ulovlige aktiviteter, og valgte derfor i stedet at bryde ind i dronningens private hjem gennem et vindue. Konrad og Didrik opdagede dog dette, og Konrad var hurtig til at anklage ham for det royale mord, hvilket tvang satyren til at springe ud fra et vindue og flygte. Ledet af Konrad jagtede en stor gruppe vagter Orrotius og Constantine, som dog slap ud af byen gennem en hemmelig tunnel. Derefter samlede Konrad og Didrik, der med dronningens død ingen opgave havde, de andre vagter og tog dem med sig for at jagte Eventyrerne gennem landet.

 

Ved porten til Elverriget og en vaniserende hændelse
Konrad vidste at Eventyrerne næppe havde valgt at gå under jorden permanent (bogstaveligt talt), men nok nærmere var på en færd for at rense deres navne. Sammen med resten af vagterne rejste han og Didrik derfor mellem de største civilisationer, for at høre om nogen havde spottet den let genkendelige duo af en satyr og en øgle. De kom til Elverriget, hvor du spurgte en portvagt om han havde set deres mål, hvilket han ikke havde. I selv samme øjeblik dukkede Eventyrerne dog op ved selv samme port grundet en navigationsfejl, og Konrad spottede dem med det samme. Eventyrerne vendte vognen for at flygte, men Konrad, Didrik og andre vagter stjal hurtigt nogle heste og var hastig i jagt på dem. Orrotius prøvede at erklære sin uskyld gennem råb fra vognen, men ingen effekt havde det. Da vagterne kom tættere på, så Orrotius intet andet valg end at skræmme hestene med noget syre, og forsinke vagterne længe nok til at slippe væk. Det han fik Constantine til at smide på jorden viste sig dog ikke at være syre, men rettere Wildfire, der eksploderede og brændte alt omkring sig. Konrad, der havde været tættest på eksplosionen, blev væltet af sin hest. Da røgen lettede viste han sig at være i live - men halvdelen af hans flotte ansigt var blevet brændt af. Konrad, der før kun havde jagtet Eventyrerne for at frame dem for en forbrydelse han vidste de ikke havde begået, havde nu fået er personligt vendata mod dem. Han skulle hævne sig på dem der ødelagde hans perfekte ansigt. Mens Eventyrerne red væk, svor han hævn på dem.

Slaget i Antropolis
Eventyrerne fandt med tiden ud af at den sande skurk bag mordet på Dronningen og kidnapningen af Kong Gladiolus var Prins Tusindfryd, som havde lavet en alliance med Orkerkongen og Antropolis. Heltene var dog blevet taget til fange af orkerne, og på Tusindfryds ordre skulle de til at henrettes.

Kort inden at henrettelsen igangsattes ankom Konrad og Didrik dog med deres følge. Mens Didrik og andre soldater virkede forbløffede over de igangværende hændelser, gik Konrad direkte op til Tusindfryd. Han afslørede så at han havde været involveret i Tusindfryds komplot lige fra starten af, og havde spillet en vigtig rolle i mordet på Dronningen. Han havde blot anset Orrotius og Constantine for perfekte syndebukke. Efter at have mistet halvdelen af sit ansigt var det dog nu personligt, og han ville nyde at se dem dø.

Henrettelsen gik derefter igang, hvilket førte til at både Dennis og Satan mistede livet. Inden at bødlen nåede til resten af gruppen dukkede General Collins dog op, og opdagede hvad der foregik. Han beordrede alle loyale soldater til at stoppe Tusindfryd og redde kongen. Det førte til et stort slag mellem de to sider.

Under kaosset lykkedes det heltene at overtale Didrik, der ikke havde været klar over Konrads og Tusindfryds plan og nu var i en eksistentiel krise, til at slippe dem fri. Konrad opdagede dette, og konfronterede sit nemesis Orrotius. I slaget lykkedes det ham at såre Orrotius alvorligt, og han var tæt på at få sin hævn. I samme øjeblik opdagede han dog at både Tusindfryd og Orkerkongen var blevet dræbt, og at slaget var tabt. Konfronteret med garantien for enten at dø eller tilfangetages, og indseende at hans bedste ven siden barndommen havde vendt sig mod ham, valgte Konrad at flygte. Med Constantine og den sårede Orrotius i hælende løb han til toppen af tårnet i Antropolis. Der viste sig dog ikke at være nogen andre veje derned derfra - udover et spring ned i voldgraven. Konrad nægtede dog at acceptere et nederlag overfor de to umennesker han havde svoret at fange, og gjorde derfor det eneste han kunne - han sprang i den dybe voldgrav. Velvidende at han næppe havde overlevet et så højt fald, og at han sandsynligvis var for såret til at kunne svømme ud af voldgraven, acceptere alle ham som værende død.

Mellem TBA og TBA 2
Konrad overlever dog utroligt nok det store fald ned i voldgraven, og får kæmpet sig op på land. Han er dog ude af stand til at komme videre, og ligger derfor døende på jorden. Gennem nærmest gudelig indgriben findes han dog liggende der, ikke af en ork eller end af soldaterne der naturligt måtte være i området, men i stedet af en ung kvinde kaldet Magdalene. Magdalene bringer Konrad til et sikkert sted, hvor hun hjælper ham med sine sår. Hun får medlidenhed med den sårede mand, og efter noget tid bliver den medlidenhed til kærlighed. Da Konrad fortæller om de uretfærdigheder der er blevet begået mod ham af Eventyrerne og Den Kongelige Hær føler Magdalene derfor med ham, og lover at hjælpe ham med at få hævn. De to starter derefter et romantisk forhold.

Magdalene introducerer Konrad for Ogarmitus og derefter Bjørnar Haraldsen. Han går med til at hjælpe Bjørnar med sine planer om at overtage Det Menneskelige Rige, men er ligesom Magdalene faktisk med på Ogarmituses plan om at udnytte Bjørnar til indirekte at skabe en bedre verden når Bjørnar besejres.

Som del af Bjørnars planer fik Konrad og Magdalene besked på at stjæle Drageharpen fra Elverriget, og bringe den til General Gunrad. Konrad tog derfor til Dragedalen og fik et job, under sit rigtige navn, som vagt ved Det Hellige Tempel. For at få fat på harpen satte Magdalene med magi ild til templet, hvilket førte til at over 30 vagter blev brændt ihjel. Konrad fakede på den måde også sin egen død, og var i stand til at få harpen ud og bringe den til Gunrad og Varicello. Konrad og Magdalene valgte derefter at blive i Dragedalen de følgende år, muligvis fordi Konrad kendte Eventyrerne godt nok til at vide at de ville dukke op der, så han kunne dræbe dem.

Mødet i Dragedalen
Som forventet dukkede Eventyrerne på et tidspunkt op for at stjæle harpen tilbage. De kom dog under dække af at de var fanger der skulle overgives til general Gunrad. Da Konrad hørte det tænkte han straks at alt ikke var som det så ud til, og han og Magdalene skyndte sig til Harpesalen for at afvente dem. Som han havde regnet med dukkede Orrotius op der, endda sammen med Konrads gamle chef Jakob Collins, og Magdalenes tidligere mentor Argametes. Konrad afslørede sig selv for gruppen, til deres delvise chok, da de allerede havde mistænkt at han stod bag harpetyveriet. Han fortalte dem så om, hvordan Magdalene havde reddet ham fra døden efter Kronekuppet, og hvordan han bebrejdede Orrotius for at have ødelagt hans ansigt, og tvunget ham til at bære maske.

Inden at Konrad og Magdalene nåede at tage hævn på deres fjender, flygtede de dog alle tre ind i tronsalen. Parret var hurtigt i hælende på dem, og sammen med Varicello og hans vagter omringede de dem. Gennem et lykke træf fik de dog forgiftet Varicello med tusindefryds rod i hans suppe, og i det følgende kaos Constantine fik skabt da hans magiske kostume forsvande midt i salen, fik Orrotius fat på Drageharpen. Han brugte den så til at slippe de drager der var under harpens kontrol fri, og de drager gik til angreb på dem der havde undertvunget dem. I kaosset indså Konrad og Magdalene at de var i fare for at blive dræbt, og Magdalene brugte magi til at få dem væk derfra.

Attentatetet på Basvar
Da Eventyrerne fandt frem til Menneskenes Riges kongelige arving Basvar, afslørede Ogarmitus, som de var blevet venner med, pludselig sin involvering i alting. Han tog Basvar som fange, og forklarede hvordan drengen måtte dø for at skabe en bedre verden. I det samme dukkede Konrad og Magdalene op gennem magi, og Ogarmitus afslørede at de faktisk havde arbejdet for ham gennem det hele. En kamp gik i gang, hvor Konrad med det samme gik til angreb på sin ærkefjende Orrotius.

Konrad viste ingen nåde, og lod sit had opsluge sig mens han gik amok på satyren. Han bragte ham, præcis som i Kronekuppets endelige slag, på dødens rand. Inden at han kunne gøre en ende på ham med det endelige stød, skete der dog noget uventet. Magdalene havde fået moralske kvaler da hun indså at Ogarmitus ville myrde et barn, og havde derfor vendt sig mod ham og dræbt ham. Nu med selvindsigten om, hvilket ondt imperie hun havde været med til at skabe i årevis, ville hun bare væk. Hun greb fat i en forvirret Konrad, hvilket stoppede ham i endeligt at færdiggøre sin hævn mod Orrotius. Han delte ikke Magdalenes moralske kvaler, men han havde ingen mulig for at udtrykke sin uenighed, før Magdalene teleporterede dem begge bort til et ukendt sted.