Meleren

Meleren (549 - 589) var en elver der arbejdede som meler (Thabruatises udgave af en møller) i Elverriget. Hans arbejdsplads var i et lille rum ved siden af elvernes royale fangekælder.

Baggrund
Meleren blev født i Elverrigets fattige kvarter. Hans far var en dranker der døde da Meleren var baby, og hans mor arbejdede som vaskekone. Kårende var derfor trænge under Melerens opvækst, og skolegang var aldrig en mulighed for ham. I stedet hjalp han sin mor med det huslige, så hun kunne tage overarbejde med sine vaskeopgaver.

I en alder af 8 år begyndte han at arbejde som stikirenddreng. Han var ansat hos en rige familie som personen der løb med beskeder, hentede vand, slæbte tunge sække, skraldede kartofler m.m. Det betalte dårligt, men det hjalp alligevel på indkomsten hos den lille familie.

I 560 døde hans mor dog af kopper. Uden et hus at bo i måtte han leve på gaden. Han fortsatte hos den rige familie i et stykke tid, men blev hurtigt fyret da han ikke var i stand til at leve op til husets krav i forhold til hygiejne og tøj. Han endte derfor med at måtte begå småtyveri, bare for at finde nok mad til at spise.

Efter nogle måneder vendte hans held dog. Han blev fundet af Elverrigets berømte teaterdirektør Maximilias Lexter, der straks følte empati for den forældreløse dreng. Han ansatte ham derfor til at tage sig af stalden der var forbundet med Lexters teater, og at tage sig af de fine gæsters heste, mens stykkerne var i gang. Maximilias gav også drengen et lille værelse der hang sammen med stalden at bo i, og sørgede for at han fik mad hver dag. Til tider fik han endda lov til at sidde med til bords hos Maximilias. Maximilias blev det tætteste drengen nogensinde havde haft på en far, og søndage brugte den gamle teaterdirektør endda tid på at undervise ham i at stave og regne.

I løbet af sin tid hos Maximilias Lexter fik drengen der sidenhen ville blive kendt som Meleren mulighed for at opleve en lang række teater. Mens han aldrig så de rigtige shows, da han var på arbejde under dem, havde han rig mulighed for at komme og se når skuespillerne øvede sig. Han gik sjældent glip af en eneste øvelsesoptræden, på trods af at han havde set dem utallige gange. Det var første gang i hans liv at han oplevede noget der i sandhed bragte ham glæde. Af den grund begyndte han at fantasere om at skrive sine egne skuespil, som han en dag kunne se udspille sig på scenen. Da han ikke havde råde til store mængder blæk og papir begyndte han at skære idéer til sine kommende skuespil ind i sit værelses trævægge med en lille kniv.

Da han var 19 arbejdede han stadig i stalden hos Maximilias Lexter. Han havde pitchet mangt et stykke til sin herre, men havde fået at vide at intet ville blive en resultat til at han kunne præsentere et fuldkomment manuskript. Han havde derfor i årevis sparet sammen, og købt papir hen ad vejen, som han med det samme fyldte med scener til hans stykke. Det år mødte han dog Luisana, en ung skuespillerinde dømt til små roller på teateret. Hendes drøm var at blive en stor stjerne. Hun og den kommende meler faldt straks for hinanden, og sammen søgte de at gøre deres drømme til virkelighed. De lånte penge til et hus, men for at have råd til at betale pengene tilbage, samt mad og papir og blæk måtte han tager et mere velbetalende job. Han søgte derfor om arbejde som kongelig meler, og fik det.

Da parret i 570 fik deres første barn, en søn som de navngav Maximilias, var Meleren tvunget til at tage længere vagter i det mørke rum under det kongelige palads. På trods af at jobbet var hårdt og arbejdsdagene lange, vidste Meleren at det var det hele værd for at hans børn kunne få et godt liv, og at hans kone kunne opnå sin drøm. I 575 fødte Luisana endnu et barn, en søn navngivet Victor. Samme år lykkedes det langt om længe Luisana at få en hovedrolle i et stykke kaldet "Den Tavse Elskerinde". Stykket havde moderat succes, og det virkede til at parret var på vej til succes, og at Meleren snart ville kunne udleve sin forfatterdrøm.

Luciana fik dog aldrig flere hovedroller. I efteråret 576 døde hun i barselssengen. Hendes datter overlevede dog, og Meleren opgav pigen hun havde født efter hende. På den måde ville Meleren for evigt vide at en lille del af hans kone levede videre i deres datter, Luciana.

Nu alene far til 3 måtte Meleren arbejde næsten døgnet rundt for at få tingene til at fungere. Han bragte som regel sine børn med sig på arbejde, og de opholdte sig alle der mere end i deres eget hjem. Meget af deres mad bestod af den smule mel og korn de kunne hugge, uden at det blev opdaget. Så snart børnene var gamle nok til at arbejde begyndte de at tage de jobs de kunne få ude i byen, præcis som Meleren selv havde gjort det. Sådan levede familien i mange år.

Meleren fortsatte dog med at spare hver eneste småmønt han kunne sammen, så han kunne bruge dem på blæk og papir. Trods sin travlt hverdage fandt han hver eneste dag nogle få minutter på at skrive videre på sit stykke. I 589 var det endeligt færdigt. Det selv samme stykke som han var startet på for over 20 år siden i laden. Det lokale teater blev dog ikke længere styret af Maximilias Lexter, men i stedet af den mere elitære Fabrice Mastoré. Mastoré nægtede at så meget som at se på Meleren manuskript, og hans drømme virkede umiddelbart knuste.

At være så tæt på men alligevel så langt fra fik Meleren til at bruge endnu mere tid på at drømme om at se sit stykke på scenen. Han begyndte at gå rundt og udspille det for sig selv mens han arbejde. Det lagde vagterne ved den nærved fangekælder i midlertid mærke til, og de begyndte at lytte til Meleren spille stykket når de gik forbi. Vagterne var så imponerede over Melerens replikker og plot, at de hentede deres kaptajn. Kaptajnen lyttede til hele stykke gennem døren ind til Melerens rum, og blev grebet på en måde som den ellers meget kultiverede kaptajn aldrig var blevet grebet af et stykke før. Han konfronterede den uvidende Meler, og fortalte ham hvordan alle vagterne havde hørt hans stykke, og forelsket sig i det. Han fortalte derefter at han ville bringe manuskriptet til Elverkongens søn. Meleren kunne ikke tro sine egne ører da han hørte det, og krammede i glæde alle vagterne.

Da kronprinsen læste stykket, blev han lige så forelsket i det som vagterne var blevet. Han erklærede med det samme at det skulle sættes op i den royale teatersal, og at han selv ville finansere det og producere det, så snart han vendte tilbage fra den kongelige månedslange jagt han var ved at planlægge. Langt om længe ville Melerens store drømmeprojekt, "De Loyale Væbnere" se dagens lys. Indtil at produktionen begyndte var Meleren dog nødt til at fortsætte sit arbejde som Meler nær fangekælderen.

Under TBA 1
Under deres fangeflugt fra Elverrigets royale fangekælder ender øglerne Constantine og Eličivić ved et uheld i Melerens rum, mens de gemer sig fra vagterne. Da Meleren ser dem, begynder han at skrige om hjælp. Constantine forsøger at få ham til at tie stille, både gennem diplomati og gennem trudsler, men det virker ikke. Meleren ved at det er hans pligt overfor kongefamilien at sætte sit eget liv på spil for at stoppe potentielt farlige kriminelle. Constantine skrærer derfor halsen over på Meleren, og han dør hurtigt. Melerens lig opdages efterfølgende af 2 vagter.