Yeti

En Yeti er et mytisk monstrum, som lever i de koldere egne på Thabruatis. Det er meget sjældent, at en Yeti spottes - og endnu mere sjældent, at spotteren slipper levende fra det. Med sin enorme størrelse, og dødbringende slag, er den et effektivt rovdyr, der æder alt, som den støder på.

Yetiens mytologi
Det siges, at Yetiens forfædre i sin tid var orkere, som blev forvist fra deres hjemstavn. Oppe i bjergene måtte de starte på en frisk og leve af det, der kunne spises. Grundet ekstrem kulde var de forviste orkere dog på nippet til at dø, men en gammel kone, der havde visse magiske kræfter, stødte på dem, da hun var i færd med at vandre ned ad bjerget.

Orkerne tryglede hende om at hjælpe dem. Men konen sagde nej. Til sidst gik hun med til det - på én betingelse: Hun fik deres hjerter til gengæld. Og i stedet fik de en stor, varm pels, lange kløer, buskede øjenbryn, der kunne modstå snestorm, ekstrem kulderesistens og en kold klump is der, hvor hjertet sad. Det gik orkerne med til.

Lige siden formerede Yetierne sig som kaniner, og de var at finde i alle kolde egne og i bjerge. Det var til gene for de lokale beboere, der mistede kalve, får og børn til de sultne Yetier, der søgte længere og længere ned fra bjergene for at kunne mætte alle maver, der tilhørte stammen. Det resulterede i, at lokale bønder jagede de hvidpelsede monstre med spyd og fik bestanden ned. De brugte Yetiens pels til at holde sig varme med, og de kolde hjerter var gode mod onde ånder.

I dag er Yetierne derfor få, hvis ikke næsten udryddet. I bjerge og huler skjuler de sig, og lever for det meste af ensomme vandrere, de støder på.

Yetiens adfærd og vaner
Yetier anses som værende uhyre intelligente væsner, selvom de over tid har udviklet sig til at være mere dyriske end deres orker-forfædre. Visse historier går på, at de både kan manipulere med dyr og mennesker, og at de husker ansigter og stemmer. Selvom de længe har mistet evnen til at tale, er det velkendt, at de kan forhandle sig frem til ting, og at de kan bruge redskaber som hjælp - fx berettes der om, at en vandringsmand så en Yeti bruge en vandrestav, og en anden Yeti skulle eftersigende have skudt med bue og pil efter nogle landsbybørn, der havde forvildet sig for langt op ad en bjergside.

Yetier er aggressive af natur, og de er ikke kendte for at have medlidenhed. Derfor er det ikke nemt at slippe fra et Yetimøde. Visse skrøner går dog på, at Yetier somme tider vil bytte sig til ting. Derfor er det velkendt blandt vandrere, at have værdifulde våben, smykker eller mad med. Det er dog ikke bekræftet blandt de førende forskere og biologer inden for området.

"En Yeti kender ikke til medmenneskelighed. Dens iskolde, blå øjne besidder ikke nuancering. Dens lille, skrumpede hjerne kan ikke bearbejde situationer. I sidste ende er den et rovdyr, der går efter at spise," siger polarforsker, Knud W. Xanum.

Det er i visse områder, mest blandt De To Tinder, også velkendt at Yetier i efterårssæsonen er på udkig efter mager. Men grundet artens dalende antal, går historier på, at Yetier har set sit snit til at kidnappe ungmøer og andre kvindfolk i jagten på en mage. Også børn er blevet kidnappet af Yetier, hvis det ikke er lykkes hunnerne at blive drægtige. majoriteten af forskere anerkender også, at Yetiens DNA ligger yderst tæt på især menneskers og orkeres DNA, og derfor vil det ikke være usandsynligt at disse historier holder stik.

Under TBA
I TBA2 mødte eventyrerne en Yeti for første - og i skrivende stund sidste - gang. For foden af De To Tinder havde den - måske sultende efter mad - forvildet sig ned. Straks angreb den eventyrerne, Orrotius, Didrik og Orrotiuses søster, Benedicia. Efter kort kamp skød Orrotius en pil i Yetiens bryst, hvorefter den faldt.

De brugte Yetiens skind til at holde sig varme og frøs kødet ned til senere brug, eftersom de mistede 1 HP i timen, grundet kulden.

Derefter gik de længere ind mellem tindernes klippesider, her så de en masse skeletter, blandt andet et Yetiskelet. Og da mødte de generalen af den Nordvestlige region, istroldmanden Staglamike. Efter en lang kamp, hvor troldmanden frøs eventyrernes lemmer, endte de med at hænge i bure i Staglamikes hytte. Det var planen, at han skulle spise dem, men inden han nåede så langt, kom en Istrold og smadrede taget og spiste ham. Den var blevet lokket til af Yetibøffernes lugt.