Orrotius

"Jeg kan godt se hvad du tænker. At det du gjorde var for noget større. Jeg har længe tænkt på det på samme måde. At det hele var for en større plan. For NATS' større plan. Men det var blot en undskyldning. En undskyldning så jeg ikke behøvede at tage ansvar. Så når noget gik skidt, og jeg havde skyldfølelse kunne jeg sige: 'Det var ikke min skyld. Det gjorde ikke noget at jeg tog afsted 5 år og lod min familie dø.' Men sandheden er: Det er min skyld. Hver lille dårlig ting der er sket, som jeg kunne have stoppet, er min skyld."

- Orrotius der tager ansvar for sine handlinger, og beslutter sig for at ændre sig, i et forsøg på at overtale Ogarmitus til at gøre det samme

Orrotius (571 - ) er den ene af de to protagonister i TBA, og en af de grundlæggende Eventyrere, sammen med Constantine. Orrotius er en satyr. Ulig mange andre satyrer valgte han dog at rejse ud i verden, og opleve resten at Thabruatis - en verden satyrer ikke kendte meget til. Orrotius starter ud som den naive og godhjertede del af TBA duoen, men går en udvikling igennem i løbet af de 3 eventyr.

Baggrund
Orrotius blev født i foråret 571. Han voksede op i Satyrskoven som den ældste i en søskendeflok på 8. Han gruppe havde ikke faste hjem, men rejste lidt rundt i satyrskoven.

Orrotius gik i skole i Satyrskoven, og havde blandt andet Landiss som lærer i de videnskabelige fag. Skønt at Orrotius var dårlig til fysik og kemi var han stadig Landiss' bedste elev. Orrotius blev også trænet i at jage, og hvilke ting i skoven man kan spise, da satyrerne var samlere og jægere, og derfor fik deres mad på den måde. Han far lærte ham at skyde med en armbrøst. I skolen lærte han dog ikke meget om verden udenfor Satyrskoven, da satyrerne altid havde været et isoleret folk, der holdte sig udenfor kontinentsdækkende konflikter og begivenheder. Han lærte en smule om hvordan folk levede i resten af verden, men var generelt meget uvidende om resten af verden. Blandt andet kendte han ikke til forfærdelige ting som slaveri og racisme. Det gjorde ham meget naiv.

Som meget ung havde Orrotius en barnlig romance med satyr-pigen Sefilia. Sefilia flyttede dog bort mens de stadig var børn, og hen ad årene holdt Orrotius derfor op med virkeligt at tænke på hende.

Orrotius havde et godt forhold til sin familie og sine søskende. Især sin ældste lillebor Kalunku var han meget tæt med. På trods af det var han dog begyndt at længes efter at se andre dele af verden en Satyrskoven. Trods at det var atypisk for satyrerer valgte han derfor at rejse en tur ud i verden da han blev 18. Han sagde derfor farvel til sin familie, tog sin armbrøst på ryggen, og drog mod Menneskenes Rige, i håb om at tjene nok til en hest, som han kunne bruge til at rejse kontinentet rundt.

Mødet med Constantine
På vejen til Menneskenes Rige stoppede Orrotius ind på en lille kro kaldet Den Skæve Gulerod. Her oplevede han en scene, som han aldrig kunne have forestillet sig fra sine trygge omgivelser i Satyrskoven. En kæmpe mand, Bjørnar Haraldsen, angreb en øgle, blot på grund af hans race. Orrotius var vant til at folk behandlede hinanden ordentligt, og havde aldrig oplevet racisme før. Han valgte derfor at hjælpe øglen i sin kamp, og pegede sin armbrøst mod Bjørnar, som allerede havde problemet efter at have mistet sit sværd. Bjørnar gav derfor op, men svor hævn på duoen. Øglen viste sig at være en smule ved navn Constantine, som også var på vej til Menneskenes Rige. De to valgte derfor at følges ad. Derved begyndte et stært venskab.

Menneskenes Rige
For at komme ind i Menneskenes Rige skulle Orrotius igennem porten. Her oplevede han dog for første gang racisme personligt. Vagterne var ikke vant til at se satyrer, og begyndt at mobbe den stakkels satyr med mange hånende råb. De krævede også en grund til at lukke Orrotius ind. Til sidst fik han dem dog overtalt, og blev tilladt adgang.

Orrotius besøgte sammen med Constantine Den Skarpe Daggert, en bar eget af Constantines bekendte Bent. Bent fortalte af Kong Gladiolus III var blevet kidnappet, og at landet derfor var i anarki - de lyssky var glade. Orrotius kom til den konklusion at det at melde sig til Den Kongelige Hær og hjælpe med at finde kongen ville være en perfekt måde at få noget mere ud af livet, og opleve mere af verden. Han tog derfor til Kongeslottet for at tilbyde sine ydelser til dronningen - naivt troende at dronningen bare mødtes med, og ansatte, alle soldaterne.

Logisk nok blev Orrotius stoppet af et par vagter ved døren ind til dronningen - Konrad Crowe og Didrik Ihrenfreid. Vagterne nægtede Orrotius adgang, og begyndte også at håne den naive unge satyr. Efter en lang samtale gik de dog med til at lukke ham ind - hvis han gav dem nogle penge. Orrotius vidste dog at bestikkelse var moralsk forkert, og var blevet opdraget til aldrig at gøre moralsk forkerte ting. Han gik derfor sin vej. Det faktum at vagterne havde været villige til at lukke ham en mod betaling overbeviste dog Orrotius om at det at mødes med dronningen var det rigtige at gøre. Han kom derfor, gennem utrolige logiske spring, til den konklusion at han burde finde en anden vej ind til dronningen.

Orrotius bad Constantine om hjælp, og da Constantine følte at han skyldte Orrotius en tjeneste gik han med til at hjælpe. De fandt ud af at Orrotius ville kunne komme ind til dronningen ved at kravle ind af et højtsiddende vindue. Constantine hjalp ham derfor med at skaffe nogle madrasser, så Orrotius kunne falde ned uden at dø, og Orrotius gav sig så til at kravle op til dronningens vindue.

Da Orrotius nåede op til dronningens rum fandt han dog et forfærdeligt syn: Dronningen var død! I det samme kom en gruppe vagter, ledet af Konrad og Didrik, stormende ind i rummet, og beskyldte Orrotius for at have begået mordet. Orrotius prøvede at forsvare sig, men de lyttede ikke. Orrotius så derfor ingen anden udvej end at flygte, og sprang ud af vinduet, ned på madrasserne. Vagterne løb dog ned af trappen og begyndte at jagte ham. Han og Constatine, som var en medskyldig, flygtede derfor tilbage til Den Skarpe Daggert. Der hjalp Bent dem ned i en hemmelig tunnel, gennem hvilken de kunne flygte ud af byen. Bent blev dog dræbt af vagterne kort efter, men Orrotius og Constantine fik forseglet indgangen, så vagterne ikke kunne følge dem. De begav sig derefter gennem tunnellerne under Menneskenes Rige.

I Grotterne
Orrotius var i en dårlig sindsstilstand. Han var beskyldt for at have dræbt en dronning, og havde desuden indirekte været skyld i en mands død. Det var ikke den slags eventyr han havde håbet på da han forlod sit hjem. Constantine fik ham dog til at tage sig sammen, og gjorde ham opmærksom på hvad de måtte gøre: De måtte rense deres navn. De kom til den konklusion af dem der virkeligt havde myrdet dronningen nok var de samme som havde kidnappet kongen. Hvis de kunne finde kongen ville de derfor være i stand til at rense deres navn.

Constantines første teori var at den skyldige var en af de andre konger - sandsynligvis endda kongen af hans eget land, Kong Jalokin af Skeldvogt. Da Skeldvogt lå østpå menste Constantine at de altid burde tage de højre veje gennem grotterne - et måske ikke helt logisk argument da de kom nordfra, og højre derfor ville bringe den vest.

Duoen endte ved en underjordisk sø. Ud af søen dukkede et fælt uhyre op - en Kraken. Duoenen bekæmpede monsteret, og det lykkedes Orrotius at skyde et par af dens tentakler af med sin armbrøst. Det fik monsteret til at dukke ned i søen igen, og duoen kunne drage videre.

De kom dog pludseligt til en kløft. Vejen ud var på den anden side af kløften, men det ville tage et ordentligt spring at komme til den anden side, og hvis man fejlede ville man falde ned i en flod af relativt lunkent lava.Orrotiuses stærke gedeben tillod ham let at springe til den anden side, men Constantine var ikke en lige så god springer, og tumlede ned mod lavaen. Orrotius prøvede at redde ham med et reb lavet ud af pølser, men han havde ikke succes. Heldigvis knækkede der i det samme et stort stykke sten af klippesiden som Constantine landede på, og han sejlede ned af lavafloden.

Orrotius var nu ladt alene. Han havde dog set sin ven overleve, og regnede derfor med at han ville fortsætte med Skeldvogt. Orrotius valgte derfor at gøre det samme. Han forlod grotten, og befandt sig pludseligt i en lille by.

Bjerbyen
Coming Soon